Et af de mest bemærkelsesværdige dyr, der nogensinde har levet,
og i hvert fald et af de mest berømte, er dinosauren.
Tyrannosaurus rex.
Et dyr, der sætter gang i fantasien hos os alle.
Hvilken slags dyr var det?
Hvordan så det ud? Hvordan levede det?
Videnskabelig forskning har nu besvaret disse spørgsmål
og ikke kun om T. rex,
men om de andre arter, der levede samtidig med den.
Og den nyeste billedteknologi giver os mulighed for at vække dem til live.
Planeten Jorden for 66 millioner år siden.
Himlen er fyldt med flyvende kæmper.
I havene patruljerer kæmpemæssige reptiler i dybet.
Og på landjorden lever alle slags dinosaurer
i evig kamp for overlevelse.
Vi ved nu en masse om den verden, som blev regeret af dinosaurerne.
Her er deres historie.
Skovene i Sydamerika rummer nogle af verdens højeste træer.
De kan blive over 90 meter høje.
Men her lever også kæmpestore dyr.
Planteædende dinosaurer.
Det her er Austroposeidon.
De er 25 meter lange.
Og de har en kolossal appetit.
De bruger ikke tænderne til at tygge med,
men til at skære med.
En flok som denne kan fortære ti ton vegetation hver eneste dag.
De foretrækker de fine, nye blade, der vokser på spidsen af grenene.
Men hvis de møder træer, der er endnu højere end dem selv,
lader de sig ikke slå ud.
De bruger deres enorme vægt og deres 20 centimeter tykke brystben
til simpelthen at skubbe træerne omkuld.
Det lykkedes.
Men livet i skoven er altid en kamp.
Især når der opstår nye rydninger.
Planterne skynder sig at fange lyset...
...og de bruger alle midler for at få et forspring.
Hullet i løvtaget lukkes snart igen.
Over tre fjerdedele af verdens landjord er dækket af planter og træer.
Den forhistoriske planet er en grøn planet.
Mange forskellige arter dinosaurer lever i skovene.
Triceratops, en af de største i Nordamerika.
De kan blive næsten otte meter lange.
Den enorme kam oven på deres hoved bruges som beskyttelse, når de slås.
Men planter kan også forsvare sig.
Giftstoffer.
De er især farlige for ungerne.
Denne kalv vejer kun en halvtredsendedel af sin mor.
Planternes giftstoffer kan gøre den meget syg.
Men Triceratops har en måde at klare giftstofferne på.
De bruger en modgift.
En kilde til den findes i en grotte, som de jævnligt aflægger besøg.
Men denne unge har aldrig været herinde før.
De skal finde vej ad en passage,
som gennem årtusinder er blevet eroderet af en underjordisk flod.
Her kan lyset ikke nå ind.
De kan intet se.
Kalven må holde sig tæt på familien.
Men ikke for tæt på.
Vælger han den forkerte vej én gang, kan det blive katastrofalt.
Endelig når flokken frem til det sted, de skal besøge.
Dette er modgiften: en særlig slags ler.
Disse steder kaldes clay licks, og dyrene vender tit tilbage til dem.
Men der mangler en.
Hvor er kalven?
Heldet var med ungen.
Når han har fået ler i mavesækken,
er også han beskyttet mod giften i de blade, han lever af.
Snart begiver de sig igen ud i skoven og dagslyset.
Faktisk når meget lidt af solens lys ned i bunden af disse tætte skove.
I Patagonien
strækker den kraftige vegetation sig over hundredvis af kilometer.
Men ind imellem findes der mystiske lysninger som den her.
Det skyldes en to ton tung og næsten fire meter høj Carnotaurus. En han.
Det har taget ham lang tid at rydde denne plet.
Og det kræver konstant opmærksomhed, hvis den skal forblive ryddelig.
Det er en scene, hvor han kan vise sig frem for hunnerne.
Alt er klart, og det meddeler han dem.
Hans kald er dybe og kan høres meget længere væk i den tætte bevoksning,
end højere kald ville kunne.
Endelig ankommer en hun.
Hun er større end hannen og stærkere.
Nu skal han på en eller anden måde imponere hende.
Og han får måske kun denne ene chance.
Hun betragter ham indgående.
Hvis han skal imponere hende, må han gøre noget helt ekstraordinært.
Han har hverken et kæmpestort gevir eller en storslået hale.
Men han har et par bittesmå og tilsyneladende ubrugelige arme.
Og hver arm har et kugleled for enden,
som gør, at han kan bevæge dem uafhængigt af hinanden.
Ikke i dag.
Hvad kunne han have gjort bedre? Hvem ved?
Nu er det tilbage til oprydningen.
Dette er det østlige Asien.
I disse bjergskove kommer efteråret tidligt.
Det er nu, mange træer producerer deres frugt.
Blandt de mest værdsatte er nødderne på tempeltræet.
En guldgrube for dinosaurer kaldet Corythoraptor.
Selvom de har fjer, kan de ikke flyve.
De her har fundet et sted med særligt mange nedfaldne frugter.
Men den slags forsamlinger kan tiltrække uønsket opmærksomhed.
Qianzhousaurus, det største rovdyr i de asiatiske skove.
Det her er en hun, over ni meter lang.
Hvis hun vil fange en Corythoraptor, må hun tæt på.
Her er ikke meget at skjule sig bag.
Men hendes bytte har stadig ikke opdaget hende.
Det mislykkedes.
Men de fleste jagter op gennem historien er som oftest mislykkedes.
Når efterårsblæsten tager til,
begynder mange af træerne i de tempererede skove at tabe deres blade.
Vinteren bliver en hård tid.
Men et uvejr skaber kortvarigt en mulighed for jægerne.
Hun forsøger igen.
Hun er mindre iøjnefaldende i tusmørket, og vindstødene afleder byttet.
En gevinst på næsten 40 kg.
Og endnu mere kostbar nu, hvor vinteren nærmer sig.
I Nordamerikas skove
er der yderligere en årlig fare for skovens beboere.
Brande, antændt af lynnedslag.
Som ilden breder sig, stiger temperaturen til over 1.000 grader.
Flammerne stiger flere hundrede meter op i luften.
De fleste dyr flygter.
Men denne Edmontosaurus har en familie at sørge for.
Hun forlader dem ikke.
Nu må de hele tiden være ét skridt foran flammerne, til de brænder ud.
Det ser måske katastrofalt ud.
Men utroligt nok er nogle planter nødt til at brænde
for at fuldende deres livscyklus.
Den voldsomme varme er nødvendig for at åbne fyrretræernes kogler...
...og afgive deres frø.
Kun få timer efter brandenes hærgen
begynder dyrene at vende tilbage.
Billerne er blandt de første.
De begynder at lægge deres æg.
Når de udklækkes, bliver larverne de første til at æde
af de næsten ubegrænsede mængder dødt træ.
Denne Atrociraptor er opportunist.
Han vender hurtigt tilbage, hvis der er mad at få.
Og her er andre fordele.
Røg er et insektmiddel...
...og den kan hjælpe dyrene med at slippe af med parasitter.
Men man skal være forsigtig.
En to ton tung ankylosaur.
Den finder også noget, der er værd at spise efter en brand.
Kul.
Det binder sig til mange af plantegiftene i dens mave og neutraliserer dem.
Edmontosaur-hunnen forlader skoven.
Mod alle odds har hun bragt begge sine unger i sikkerhed.
De må finde nye græsgange, indtil skovens planter kommer tilbage.
Selv der, hvor skovbrande er sjældne, lever træerne ikke evigt.
Efter deres død bliver de føde for en helt anden slags organisme.
Om natten bliver nogle af dem uhyggeligt iøjnefaldende.
Nede i skovbunden...
...vokser svampe frem...
...og begynder at lyse.
De producerer lys gennem en kemisk reaktion dybt inde i vævet.
Men hvorfor de gør det, er en gåde.
Måske fordi lyset tiltrækker insekter, som hjælper med at sprede svampesporene.
Her i Centralasien fyldes skovene hver nat af underlige lyde.
De kæmpestore sauropoder sover.
De har luftlommer i hovedet og halsen,
som mindsker deres vægt, men også forstærker deres snorken.
Men ikke alle sover.
For mindre dyr er det sikrere at være ude i mørket end i dagslys.
Disse Therizinosaurus blev udklækket for kun seks måneder siden.
De er knap en meter lange, en tiendedel af deres voksne størrelse.
Deres kløer ligner måske dolke, men de bruger dem som salatbestik...
...for de er planteædere.
Skoven her har al mulig slags føde, hvis man ved, hvor man skal lede.
Honning.
Den drypper ned fra en bikube oppe i grenene.
Bier bygger som regel deres boer uden for rækkevidde fra jorden.
Men den her hænger lavere end de fleste.
Den kan de ikke gå glip af.
I modsætning til de fleste dinosaurer kan de små Therizinosaurus klatre.
Men de er ikke ligefrem eksperter i det.
De vrede bier laver "bølgen" for at holde de indtrængende væk.
Ellers får det følger.
En voksen Therizinosaurus.
Den er enorm, over ni meter høj og vejer fem ton.
Den kan bierne ikke skræmme væk.
Endelig en lille godbid.
Og lidt flere stik.
Selv om dagen er der stadig mørkt i de tætte skove,
som den her i Europa.
Dyr af enhver slags er svære at få øje på.
Men de er overalt.
Telmatosaurus lader sig sjældent se.
Og lige så diskret...
...er Zalmoxes.
Den sidste af en meget gammel dinosaurslægt.
Denne skov er et af deres sidste tilholdssteder.
Den under 20 centimeter høje Zalmoxes-unge er kun en mundfuld for mange rovdyr.
Men en mundfuld er også værd at tage med...
...så de må passe på.
En Hatzegopteryx er fire en halv meter høj.
Den er faktisk en pterosaur, en øgle med vinger,
som den her, spankulerende mellem træerne, må folde omhyggeligt sammen.
Denne skov med dens mange smådyr er en af dens sædvanlige jagtmarker.
Den vokser på den allersydligste kant af Europa.
Det er det tungeste flyvende dyr, der har levet,
og ingen andre steder end her kan det folde sine gigantiske vinger ud,
som er over ni meter brede.
Mange af skovens faste beboere kommer jævnligt herned...
...for planterne er dækket af havsprøjt og er en yndet kilde til salt.
Her kan sauropoder møde hinanden, knytte bånd til familien igen...
...og skabe nye.
Men for en Hatzegopteryx er stranden en startbane.
Nu vil hans vinger bære ham til endnu en skov,
hvor livet formerer sig mere varieret og righoldigt
end noget andet sted på vores forhistoriske planet.
Hvis I vil se videnskaben bag historierne,
kan I gå ind på Prehistoric Planets website.
Tekster af: Lisa Kristensen Villeneuve