UVÁDÍ DAVID ATTENBOROUGH
Jedním z nejpůsobivějších živočichů, co kdy existoval,
a bezpochyby i jedním z nejznámějších, je dinosaurus.
Tyranosaurus rex.
Tento tvor probouzí představivost v nás všech.
Co to vlastně bylo za živočicha?
Jak vypadal? Jakým způsobem žil?
Vědci díky výzkumu dokázali tyto otázky zodpovědět.
A to nejen ohledně tyranosaura rexe,
ale i ostatních druhů, které žily ve stejném období.
Díky nejnovějším zobrazovacím technologiím máme možnost je přivést k životu.
Toto je planeta Země před 66 miliony let.
Nebe je plné létajících obrů.
Mořské hlubiny pročesávají obrovští plazi.
A na souši se dinosauři všech druhů
snaží přežít.
V dnešní době toho o světě, kde vládli dinosauři, víme opravdu hodně.
A tohle je vyprávění právě o nich.
Prehistorická planeta
Lesy
V lesích Jižní Ameriky rostou jedny z nejvyšších stromů světa.
Šplhají do výšky přes 90 metrů.
Jsou tu však i obří živočichové.
Býložraví dinosauři.
Toto jsou austroposeidoni.
Na délku měří okolo 25 metrů.
A mají obří chuť k jídlu.
Jejich zuby nejsou ke kousání,
ale k řezání.
Takovéto stádo dokáže spořádat devět tun vegetace denně.
Preferují křehké mladé listy rostoucí na samém konci větví.
Když najdou stromy, co jsou větší než oni sami,
není to pro ně problém.
Využívají své hmotnosti a 20 centimetrů silné hrudní kosti
a stromy jednoduše pokácí.
Zdařilo se.
Život v lese je boj.
Navíc když se tu vytvořil nový prostor.
Všechny rostliny chtějí co nejvíc světla…
a k získání výhody používají všemožné metody.
Díra v lese je brzy zacelena.
Přes tři čtvrtiny pevniny jsou pokryty rostlinami a stromy.
Tato prehistorická planeta je zelená.
V lesích žije spousta různých druhů dinosaurů.
Triceratopsi jsou v Severní Americe jedni z těch největších.
Můžou být dlouzí i osm metrů.
Na hlavě mají obří štít, který v souboji slouží jako obrana.
Avšak i rostliny se umí bránit.
A to jedy.
Ty jsou nebezpečné zejména pro mláďata.
Toto mládě váží jen padesátinu toho, co jeho matka.
Po požití toxinů by mu mohlo být opravdu špatně.
Triceratopsi však vědí, jak se s těmito jedy vypořádat.
Použijí totiž protijed.
Jeden se nachází v jeskyni, kam všichni pravidelně chodí.
Toto mládě tady ale ještě nikdy nebylo.
Musejí projít tunelem,
jejž v průběhu několika tisíciletí vymlela podzemní řeka.
Dostali se do úplné tmy.
Nevidí vůbec nic.
Mládě se musí držet svojí rodiny.
Ale ne moc blízko.
Jedno chybné odbočení může znamenat katastrofu.
Stádo konečně dorazilo na místo, kam se chtělo dostat.
Tady je ten protijed. Je to speciální druh hlíny.
Jsou to takzvané jílové lizy a triceratopsi je pravidelně navštěvují.
Někdo zde ale chybí.
Kde má své mládě?
Štěstěna stála na straně mláděte.
Jakmile dostane do žaludku hlínu,
bude i ono chráněno před jedy v listech, jež spásá.
Brzy všichni zamíří zpět do lesa za denním světlem.
Přes hustý porost však na zem dopadá pouze malé množství slunečních paprsků.
V Patagonii se taková vegetace rozprostírá v délce stovek kilometrů.
Občas se ale objeví záhadná mýtina jako třeba tahle.
Je to práce dvoutunového, tři a půl metru vysokého samce carnotaura.
Vytvořit tuto plochu mu zabralo spoustu času.
A pokud tady má zůstat uklizeno, je třeba se tomu neustále věnovat.
Je to pódium, na němž se bude předvádět samičkám.
Vše je připraveno a on to hodlá ohlásit.
Jeho hluboké volání
urazí v hustém porostu mnohem větší vzdálenost,
než kdyby volal vysokým tónem.
Konečně dorazila jedna samička.
Je větší a silnější než samec.
Teď jí musí nějak učarovat.
Je možné, že dostane jen jednu příležitost.
Bedlivě ho sleduje.
Jestli ji chce ohromit,
musí to udělat nějakým velice neobvyklým způsobem.
Nemá obří paroží ani efektní ocas.
Má však pár maličkých, na první pohled neužitečných předních končetin.
Každá z nich má vlastní kulový kloub,
takže s nimi dokáže hýbat nezávisle na sobě.
Dnes to nevyšlo.
Co mohl udělat lépe? Kdoví.
Tak zpátky k odklízení nepořádku.
Tohle je východní Asie.
V těchto horských lesích přichází podzim brzy.
Je to období, v němž dozrávají plody mnoha stromů.
A mezi těmi nejcennějšími jsou semena jinanu.
Pro corythoraptory je to hotový dar z nebes.
Sice mají peří, ale jsou nelétaví.
Tahle skupinka našla velké množství spadaných semen.
Takové shlukování však může přitahovat nechtěnou pozornost.
Qianzhousaurus je v těchto asijských lesích vrcholným predátorem.
Toto je samička, na délku měří přes devět metrů.
Jestliže chce nějakého corythoraptora chytit, bude se muset přiblížit.
Není se tu za co schovat.
Její kořist si jí ale dosud nevšimla.
Nepovedlo se.
V dějinách však selhala většina pokusů o lov.
Sezónní větry sílí
a spousta stromů v těchto mírných lesích začíná shazovat své listy.
Zima bude obdobím strádání.
Bouře však pro lovkyni utvořila na krátkou dobu vhodné podmínky.
Zkouší to znovu.
Je pod mrakem, a tak není tak nápadná. Její kořist navíc rozptyluje svist větru.
Pětatřicetikilová trofej.
Je o to cennější tím, že se blíží zima.
V lesích Severní Ameriky
čeká na obyvatele lesa jedna každoroční hrozba.
Požár zažehnutý úderem blesku.
Šíří se a teploty převyšují 1 000 stupňů Celsia.
Plameny šlehají desítky metrů vysoko.
Většina zvířat uteče.
Tato samice edmontosaura se však musí postarat o svoji rodinu.
Nemůže ji opustit.
Musejí zůstat před požárem o krok napřed, dokud nevyhasne.
Vypadá to sice jako katastrofa…
ale je pozoruhodné, že některé rostliny musejí projít ohněm,
aby dokončily svůj životní cyklus.
Intenzivní žár tyto borové šišky rozevře…
a vypadnou semínka.
Už pouhých pár hodin poté, co oheň dohoří,
se zvířata začínají vracet.
Mezi prvními jsou například brouci.
Začínají klást vejce.
Až se vylíhnou, larvy budou první, kdo si pochutná
na téměř neomezené zásobě mrtvého dřeva.
Tento atrociraptor je oportunní lovec.
Vrací se sem rychle, protože je zde k mání potrava.
Avšak má to zde i jiné výhody.
Kouř hubí hmyz…
a zbavit se parazitů může živočichům pomoct.
Je však třeba opatrnosti.
A to před dvoutunovým ankylosaurem.
I ten si zde po požáru nachází něco k snědku.
Dřevěné uhlí.
V žaludku na sebe uhlí naváže spoustu toxinů z rostlin a zneškodní je.
Samička edmontosaura opouští les.
Navzdory všemu dokázala svá mláďata zavést do bezpečí.
Dokud se lesní porost neobnoví, musejí si najít nové pastviny.
Stromy ale nejsou věčné ani v místech, kde jsou požáry vzácností.
Když uschnou, stanou se potravou pro jeden velmi specifický druh organismu.
V noci jsou některé z těchto organismů tajuplné a nápadné.
Dole na zemi…
se zjevují houby…
a začínají svítit.
Vyzařují světlo chemickou reakcí, jež vzniká hluboko v jejich pletivu.
Proč tak činí, je však záhadou.
Možná kvůli tomu, že světlo přitahuje hmyz,
jenž houbám pomáhá roznášet jejich výtrusy.
Zde ve Střední Asii
je noční les prosycen zvláštními zvuky.
Spí tu obří sauropodi.
V hlavě a krku mají vaky se vzduchem,
jež snižují jejich hmotnost, ale také zesilují chrápání.
Nespí však všechna zvěř.
Pro menší tvory je bezpečnější vycházet ven v noci než ve dne.
Tito therizinosauři se vylíhli teprve před šesti měsíci.
Na délku měří sotva 90 centimetrů a mají jen desetinovou velikost dospělce.
Jejich drápy vypadají jako dýky, ale používají je jako salátové vidličky.
Jsou to totiž býložravci.
Tento les poskytuje rozmanitou potravu, pokud víte, kde hledat.
Med.
Kape z včelího hnízda ve větvích.
Včely si obvykle staví hnízda z dosahu suchozemských tvorů.
Tohle je však níž než ostatní.
A je lákavé.
Therizinosauři umějí na rozdíl od většiny dinosaurů šplhat.
Ale žádní mistři to tedy nejsou.
Naštvané včely začnou dělat mexickou vlnu, aby se nezvaní hosté drželi zpátky…
jinak zaútočí.
Toto je dospělý therizinosaurus.
Je to obr. Měří asi devět metrů a váží čtyři a půl tuny.
Toho už včely nijak neodradí.
Konečně se k pamlsku dostali.
Za cenu pár dalších bodanců.
Na úrovni podrostu hustého lesa je poměrně tma i ve dne.
Třeba jako v tomhle lese v Evropě.
Jakákoliv zvířata jsou rozeznatelná jen stěží.
Ale jsou všude.
Telmatosauři vycházejí z úkrytu jen málokdy.
A stejně nenápadní…
jsou zalmoxové.
Poslední článek prastarého dinosauřího rodokmenu.
Tento les je pro ně jedním z posledních zbývajících útočišť.
Mláďata zalmoxů měří 18 centimetrů, a jsou tak pro predátory pouhou svačinkou.
Ale i svačinka stojí za snědení.
Musejí být opatrní.
Hatzegopteryx má na výšku čtyři a půl metru.
Je to pterosaurus, okřídlený plaz,
jenž musí křídla při procházení mezi stromy nechat složená.
Tento les hemžící se malými živočichy je jeho obvyklým lovištěm.
Les se nachází na jižním cípu Evropy.
Je to nejtěžší živočich, co kdy létal,
a nikde jinde zde svá obří křídla roztáhnout nemůže,
jelikož mají rozpětí přes devět metrů.
Spousta stálých obyvatel lesa sem pravidelně chodí…
protože tu na rostliny stříká mořská voda,
a jsou tak vítaným zdrojem soli.
Sauropodi se zde mohou opět scházet, obnovovat rodinná pouta…
a vytvářet pouta nová.
Pro hatzegopteryxe je tato pláž vzletovou plochou.
Teď ho jeho křídla zanesou k dalšímu lesu,
v němž bují život s větší rozmanitostí a hojností
než kdekoliv jinde na naší prehistorické planetě.
Podívejte se na vědu, která za těmito příběhy stojí.
Navštivte web Prehistorické planety.
Překlad titulků: Karel Himmer