ВОДЕЩ ДЕЙВИД АТЪНБЪРО
Едно от най-удивителните животни, съществували някога,
и едно от най-известните, със сигурност е динозавърът.
Тиранозавър рекс.
Животно, което разпалва въображението на всички ни.
Какво е представлявало това животно?
Как е изглеждало? Как е живяло?
Днес науката е отговорила на тези въпроси.
И не само за Т-рекса,
но и за другите видове, съжителствали с него.
Модерните технологии правят възможно да ги съживим.
Земята преди 66 милиона години.
Небето е изпълнено с летящи гиганти.
В моретата чудовищни влечуги кръстосват дълбините.
А на сушата динозаври от всякакъв вид
са изправени пред битка за оцеляване.
Сега знаем много за света, в който са господствали динозаврите.
Това е историята им.
Горите
В горите на Южна Америка са едни от най-високите дървета в света.
Те достигат над 90 метра височина.
Но тук има също и животни гиганти.
Растителноядни динозаври.
Това са австропосейдони.
Дълги са близо 25 метра.
Апетитът им е гигантски.
Не използват зъбите си, за да дъвчат, а само да откъснат храната.
Стадо като това може да изяде десет тона растителност на ден.
Те предпочитат крехките и млади листа по краищата на клоните.
А ако намерят дървета, по-високи от тях самите,
не признават поражение.
Използват тежестта си и дебелата си 20 см гръдна кост,
за да съборят дърветата.
Успя.
Но животът в гората винаги е борба.
Особено когато се открие ново пространство.
Растенията се надпреварват за светлината
и използват всевъзможни начини, за да изпреварят съперниците.
Дупката във върхарите скоро се затваря.
Над две-трети от световната суша е покрита с растения и дървета.
Тази праисторическа планета е зелена.
Много видове динозаври живеят в горите.
Трицераптосите са едни от най-едрите в Северна Америка.
Достигат около осем метра дължина.
Огромните яки на главите им служат за щит, когато се бият.
Но и растенията имат защита.
Отровни вещества.
Те са особено опасни за малчуганите.
Това малко е 50 пъти по-леко от майка си.
Токсините в растението могат сериозно да го разболеят.
Но трицератопсите знаят как да се справят с отровите.
Използват антидот.
Пещера, която редовно посещават, е един от източниците на такъв антидот.
Но малкото идва за пръв път.
Трябва да минат по коридор,
който в течение на хиляди години е бил проправян от подземна река.
Тук вече няма светлина.
Не виждат нищо.
Малкото трябва да стои близо до семейството си.
Но не твърде близо.
Сега един погрешен завой може да е пагубен.
Най-сетне стадото стига до мястото, което му трябва.
Това е антидотът - специална глина.
Тези "близалки" с глина се радват на редовна клиентела.
Някой обаче липсва.
Къде е малкото й?
Късметът се усмихна на малчугана.
След като напълни стомаха си с глина,
малкото също ще е предпазено от отровите в листата, които яде.
Скоро всички ще се върнат в гората и при дневната светлина.
Всъщност малка част от слънчевата светлина
достига до живата почвена покривка в тези гъсти гори.
В Патагония
гъстата растителност се простира без прекъсване на стотици километри.
Но от време на време се появяват загадъчни сечища като това.
То е дело на мъжки карнотавър с тегло два тона и ръст към четири метра.
Дълго време е разчиствал това място.
Той постоянно се грижи да е спретнато.
Това е сцената, на която се перчи пред женските.
Тя е подготвена и мъжкият дава да се разбере.
Той издава нискочестотни звуци,
които пътуват много по-надалеч през гъсталака,
отколкото ако бяха високочестотни.
Най-сетне пристига женска.
Тя е по-едра и по-силна от мъжкия.
Сега той трябва някак да я впечатли.
Може да има само една възможност.
Тя го наблюдава внимателно.
За да я омае,
той трябва да го направи по най-невероятния начин.
Не разполага нито с огромни рога, нито с впечатляваща опашка.
Но има чифт мънички ръце, които очевидно са безполезни.
В основата си всяка има става с глава и ямка,
което му позволя да движи ръцете си свободно.
Не и днес.
Как можеше да се представи по-добре? Кой знае.
Засега се връща към чистенето.
Това е Източна Азия.
В тези планински гори есента настъпва рано.
По това време много дървета дават плод.
Сред най-желаните са ядките на дървото гинко.
Манна небесна за динозаврите, наречени коритораптори.
Въпреки че имат пера, не могат да летят.
Тези са се натъкнали на огромно количество опадал плод.
Но подобни събирания могат да привлекат нежелано внимание.
Цюанджоузавър, върховният хищник в тези азиатски гори.
Това е женска, дълга над девет метра.
За да хване коритораптор, ще трябва да се доближи.
Тук няма къде да се скрие.
Но плячката й все още не я е видяла.
Тя не успя.
Но и без това повечето опити за лов в историята на живота завършват без успех.
Сезонните ветрове набират сила
и много от дърветата в тези умерени гори започват да се оголват.
Зимата ще е тежка.
Бурята поднася кратка възможност за ловците.
Женската прави втори опит.
В сумрака тя не бие на очи, а поривите на вятъра разсейват плячката.
Награда, тежка около 35 кг.
Още по-ценна е, защото зимата наближава.
В горите на Северна Америка
съществува още една ежегодна опасност за горските обитатели.
Пожар, тръгнал от мълния.
С разрастването му температурата достига над 1000 градуса по Целзий.
Пламъците се вдигат на десетки метри височина.
Повечето животни избягват.
Но този едмонтозавър има семейство, за което да се грижи.
Не изоставя малките си.
Сега трябва да изпреварват огъня, докато пламъците не угаснат.
Това може би изглежда пагубно.
Но удивителното е, че някои растения трябва да обгорят,
за да завършат жизнения си цикъл.
Силната топлина е необходима, за да се разтворят боровите шишарки
и семената им да паднат.
Само няколко часа след пожара
животните започват да се завръщат.
Бръмбарите са сред първите.
Те започват да снасят яйца.
Когато се излюпят, ларвите ще са първите,
които ще пируват с почти безкрайно количество мъртва дървесина.
Този атроцираптор е опортюнист.
Завръща се бързо, докато все още има храна.
Тук намира още нещо полезно.
Димът е инсектицид
и може да помогне на едно животно да се отърве от паразитите.
Но трябва да внимава.
Анкилозавър, тежащ два тона.
Той също намира нещо след пожара, което си струва да изяде.
Въглен.
Той ще неутрализира отровните вещества от растенията в стомаха му.
Женският едмонтозавър си тръгва от гората.
Въпреки опасността е успяла да опази рожбите си.
Ще трябва да намерят нови пасища, докато се възстановят растенията в гората.
Дори там, където пожарите са рядкост, дърветата не живеят вечно.
След като загинат, те се превръщат в храна за друг, много различен организъм.
Нощем някои от тези организми се открояват зловещо.
По земята в гората
поникват гъби,
които светят.
Излъчват светлина, дължаща се на химически реакции в тъканите им.
Но защо го правят, е загадка.
Може би защото светлината привлича насекоми,
които са полезни, защото разпръскват спорите на гъбите.
Тук, в Централна Азия,
нощната гора е изпълнена със странни звуци.
Гигантски завроподи спят.
Имат въздушни торбички в главата и врата,
които намаляват тежестта им, но усилват хъркането.
Но не всеки спи.
За по-малките създания е по-безопасно да излязат в мрака, отколкото през деня.
Тези теризинозаври са се излюпили преди едва шест месеца.
Нямат и метър дължина - десет пъти по-малки са от възрастните.
Ноктите им изглеждат като кинжали, но служат повече за поднасяне на салата,
тъй като тези динозаври са растителноядни.
Но в тази гора има всякаква храна, стига да знаеш къде да я търсиш.
Мед.
Той капе от гнездото на пчели в клоните.
Пчелите обикновено живеят на места, недостъпни за обитателите по земята.
Но това гнездо е по-ниско от повечето.
И е твърде примамливо.
За разлика от повечето динозаври, младите теризинозаври могат да се катерят.
Не че са особено изкусни в това.
Ядосаните пчели правят мексиканска вълна, за да предупредят неканените да се махнат
или ще пострадат.
Възрастен теризинозавър.
Огромен е, висок е близо 9 метра и тежи пет тона.
Каквото и да правят пчелите, няма да го разубедят.
Най-сетне лакомство.
И още няколко ужилвания.
Дори денем в живата почвена покривка на гъстите гори цари мрак.
Като в тази гора в Европа.
Трудно е да разграничиш каквото и да било животно.
Но те са навсякъде.
Телматозавърът рядко се разкрива.
И също толкова незабележим е
залмоксесът.
Последният от много стар динозавърски род.
Тази гора е сред малкото му останали бастиони.
Малките залмоксеси са по 17-18 см и са само хапка за много хищници.
Но дори и малки, пак си струва да бъдат изядени,
затова трябва да са нащрек.
Хацегоптериксът е висок близо 5 метра.
Той е птерозавър, влечуго с крила,
които тук трябва да държи до тялото си, докато дебне между дърветата.
Тази гора, толкова богата на малки твари, е сред местата, на които редовно ловува.
Тя се намира в най-южната точка на Европа.
Това е най-тежкото летящо животно
и тук няма къде другаде да разтвори гигантските си крила,
които са с размах над девет метра.
Много от постоянните обитатели на гората редовно идват тук,
защото растенията са напръскани с морска вода
и са желан източник на сол.
Тук завроподите могат да се срещнат, да подновят семейните връзки
и да създадат нови.
А за хацегоптерикса плажът е летателна площадка.
Крилата му ще го отведат до друга гора,
където животът е по-разнообразен и по-изобилен
от където и да било другаде на нашата праисторическа планета.
За да прочетете научните факти зад тези разкази,
посетете страницата на предаването.
Превод на субтитрите Катина Николова