PRIPOVEDUJE DAVID ATTENBOROUGH
Ena najbolj nenavadnih živali, ki je kdaj obstajala,
in zagotovo ena najslavnejših, je dinozaver.
Tiranozaver.
Žival, ki vsem vzbudi domišljijo.
Za kakšno žival je šlo?
Kako je zgledala? Kako je živela?
Znanstvene raziskave ponujajo odgovor na ta vprašanja.
Ne le o tiranozavru,
ampak tudi o drugih vrstah, ki so živele z njim.
Najnovejša slikovna tehnologija nam omogoča, da jih oživimo.
Zemlja pred 66 milijoni leti.
Nebo je polno orjaških letalcev.
V morskih globinah patruljirajo pošastni plazilci.
Na kopnem pa si številne vrste dinozavrov
prizadevajo za preživetje.
Danes o svetu, ki so mu vladali dinozavri, vemo zelo veliko.
To je njihova zgodba.
Gozdovi
V gozdovih Južne Amerike rastejo nekatera najvišja drevesa na svetu.
Zrastejo lahko do več kot 90 metrov.
Tu pa živijo tudi orjaške živali.
Rastlinojedi dinozavri.
To so Austroposeidoni.
Dolgi so približno 24 metrov.
In imajo ogromen apetit.
Njihovi zobje niso navajeni žvečenja,
ampak trganja.
Taka čreda lahko vsak dan poje okoli deset ton rastlinja.
Najraje imajo nežne, mlade liste, ki rastejo na konicah vej.
Če pa najdejo drevesa, ki so celo višja od njih,
jih to ne ustavi.
Svojo ogromno težo in 20 cm debelo grodnico uporabljajo,
da drevesa preprosto porinejo stran.
Uspeh.
Toda življenje v gozdu je vedno bitka.
Še posebej, ko je ustvarjen nov prostor.
Rastline tekmujejo za svetlobo…
in uporabljajo vse vrste metod, da si pridobijo prednost.
Vrzel v krošnji je kmalu zapolnjena.
Več kot tri četrtine kopnega je pokritega z rastlinjem in drevesi.
Ta prazgodovinski planet je zeleni planet.
V gozdovih živijo številne vrste dinozavrov.
Triceratops je eden največjih v Severni Ameriki.
V dolžino zrastejo do osem metrov.
Ogromni naborki na glavah jim služijo za zaščito med spopadi.
A tudi rastline imajo obrambo.
Strupe.
Ti so še posebej nevarni za mladiče.
Ta mladič tehta samo petdesetino teže svoje matere.
Strupene rastline mu lahko zelo zavdajo.
Toda triceratopsi se znajo spopasti s takimi strupi.
Uporabijo protistrup.
En vir se nahaja v jami, ki jo redno obiskujejo.
Ta mladič pa še nikoli ni bil v njej.
Pot morajo najti skozi prehod,
ki ga je v mnogih tisočletjih izpodjedla podzemna reka.
Zdaj so v popolni temi.
Ničesar ne vidijo.
Mladič se mora tesno držati družine.
Vendar ne preveč.
Zdaj bi bil že en napačen zavoj poguben.
Čreda nazadnje le doseže cilj.
To je protistrup: posebna glina.
To so glinene stene, ki jih vedno znova obiskujejo.
Toda nekdo manjka.
Kje je njen mladič?
Mladič je imel srečo.
Ko si bo želodec obložil z glino,
bo tudi on zaščiten pred strupenimi listi, s katerimi se hrani.
Kmalu se bodo vsi vrnili v gozd in na svetlobo.
V resnici zelo malo sončne svetlobe
doseže tla teh gostih gozdov.
V Patagoniji
se gosta vegetacija neprekinjeno razteza na stotine kilometrov daleč.
Občasno pa naletimo na skrivnostne jase, kot je tale.
To je delo dvotonskega in približno 3,5 m visokega karnotavra. Samca.
Čiščenje te zaplate mu je vzelo veliko časa.
Če želi, da ostane urejena, jo mora ves čas čistiti.
To je oder, na katerem bo zapeljeval samice.
Vse je nared in to da tudi vedeti.
Njegovi klici so globoki
in skozi gosto vegetacijo potujejo veliko dlje
kot bi visoki toni.
Končno pride samica.
Večja in močnejša je od samca.
Zdaj jo mora nekako očarati.
Morda bo imel samo to priložnost.
Pozorno ga opazuje.
Če jo hoče očarati,
mora to storiti na karseda nenavaden način.
Nima ne velikih rogov ne spektakularnega repa.
Ima pa par drobnih, na videz neuporabnih rok.
Vsaka ima kroglasti sklep,
kar mu omogoča, da ju samostojno premika.
Danes ne.
Kako bi lahko bil boljši? Kdove.
Za zdaj lahko le pospravlja.
To je vzhodna Azija.
V te planinske gozdove pomlad pride zgodaj.
Takrat številna drevesa obrodijo.
Med najbolj cenjenimi so oreščki drevesa ginko.
Zlata jama za dinozavre, imenovane Corythoraptors.
Čeprav imajo perje, ne morejo leteti.
Tile so našli še posebej veliko odpadlega sadja.
Toda takšno zbiranje lahko pritegne neželeno pozornost.
Qianzhousaurus, največji plenilec v teh azijskih gozdovih.
To je samica, dolga več kot devet metrov.
Če hoče ujeti Corythoraptorja, se bo morala približati.
Tukaj ni veliko kritja.
Toda njen plen je še vedno ni opazil.
Ni ji uspelo.
Vendar večina lovov
skozi zgodovino življenja največkrat ne uspe.
Ko se sezonski vetrovi krepijo,
številna drevesa v teh zmernih gozdovih začnejo izgubljati liste.
Zima bo težka.
Kljub temu pa nevihta lovcem ustvari kratko priložnost.
Poskuša še enkrat.
V mraku je manj opazna, sunkovit veter pa odvrača pozornost.
36-kilogramska nagrada.
Še toliko dragocenejša, ker se bliža zima.
V gozdovih Severne Amerike
tamkajšnjim prebivalcem preti še ena vsakoletna nevarnost.
Ogenj, ki ga je zanetila strela.
Ko se širi, se temperature dvignejo na več kot tisoč stopinj Celzija.
Ognjeni zublji so visoki več kot 200 metrov.
Večina živali zbeži.
Toda tale edmontozaver mora poskrbeti za družino.
Ne zapusti jih.
Ostati morajo korak pred ognjem, dokler ne ugasne.
Tole je videti katastrofalno.
Zanimivo pa je, da nekatere rastline morajo zgoreti,
da dokončajo svoj življenjski cikel.
Huda vročina je nujna, da se storži borovcev odprejo…
in sprostijo semena.
Le nekaj ur po ugaslem požaru
se živali začnejo vračati.
Hrošči so med prvimi.
Začnejo odlagati jajčeca.
Ko se izležejo, se bodo ličinke prve pogostile
s skoraj neomejeno ponudbo mrtvega lesa.
Tale Atrociraptor je oportunist.
Ko je hrana na voljo, se hitro vrne.
Pa še z nečim se lahko okoristi.
Dim je insekticid…
in živali pomaga, da se znebi zajedavcev.
A biti je treba previden.
Dvotonski ankilozaver.
Tudi on po požaru najde nekaj, kar je vredno pojesti.
Oglje.
V želodcu se bo povezalo s številnimi rastlinskimi strupi in jih nevtraliziralo.
Samica edmontozavra zapušča gozd.
Kljub vsemu je oba mladiča odpeljala na varno.
Dokler si gozdno rastje ne opomore, bodo morali poiskati nove pašnike.
Tudi tam, kjer so požari redki, drevesa ne živijo večno.
Ko umrejo, postanejo hrana zelo drugačni vrsti organizma.
Ponoči nekateri postanejo srhljivo opazni.
Na gozdnih tleh…
se pojavijo glive…
in začnejo žareti.
Svetlobo proizvajajo s kemičnimi reakcijami globoko v svojih tkivih.
Zakaj to počnejo, pa je skrivnost.
Morda zato, ker svetloba privlači žuželke,
ki potem pomagajo širiti spore gliv.
Tukaj, v osrednji Aziji,
je nočni gozd poln čudnih zvokov.
Orjaški sauropodi spijo.
V glavi in vratu imajo zračne mešičke,
ki zmanjšajo njihovo težo, a tudi okrepijo njihovo smrčanje.
Ne spijo pa vsi.
Za manjša bitja je varneje priti na plano ponoči, kot pa podnevi.
Tile terizinozavri so se izvalili šele pred pol leta.
Pri nekaj več kot devetih centimetrih, tehtajo samo desetino teže odraslega.
Njihovi kremplji so videti kot bodala, a se uporabljajo bolj za strežbo solate…
ker so rastlinojedi.
Če veste, kje iskati, boste v tem gozdu našli vse vrste hrane.
Med.
Kaplja iz čebeljega gnezda na vejah.
Čebele svoja gnezda običajno gradijo zunaj dosega talnih bitij.
Toda tale je nižje od večine.
In to bi bilo škoda zamuditi.
Za razliko od večine dinozavrov, mladi terizinozaver lahko pleza.
Toda niso ravno spretni.
Jezne čebele z mehiškim valom vsiljivce posvarijo, naj gredo stran…
ali pa bodo občutili posledice.
Odrasli terizinozaver.
Orjaški je, približno devet metrov dolg, tehta pa pet ton.
Tega čebele ne morejo z ničimer odvrniti.
Končno posladek.
In še nekaj pikov.
V podrastju gostih gozdov, kot je tale v Evropi,
je temno celo podnevi.
Katere koli vrste živali je težko razločiti.
Vendar so povsod.
Telmatozavra se redko opazi.
Prav tako neopazen je…
Zalmoxes.
Zadnji iz zelo starodavnega rodu dinozavrov.
Ta gozd je ena njihovih redkih utrdb.
Malo manj kot 20 centimetrov dolgi mladiči so za številne plenilce samo prigrizki.
A ne glede na to je prigrizke vredno pojesti…
zato morajo biti previdni.
Hatzegopteryx je visok štiri metre in pol.
V bistvu je pterozaver, plazilec s krili,
ki morajo biti tesno zložena, ko se prebija med drevesi.
Ta gozd, poln majhnih bitij, je eden njegovih rednih lovišč.
Nahaja se na skrajnem južnem robu Evrope.
To je najtežja žival, ki je kdaj letela,
in nikjer drugje ne more razpreti svojih orjaških kril,
katerih razpon je približno devet metrov.
Številni stalni prebivalci gozda redno prihajajo sem…
saj je rastlinje prekrito z morskim pršcem,
ki je dobrodošel vir soli.
Tukaj se sauropodi lahko srečujejo, obnovijo družinske vezi…
in ustvarijo nove.
A za Hatzegopteryxa je plaža vzletna steza.
Krila ga bodo ponesla v drug gozd,
kjer se življenje razmnožuje bolj raznoliko in obilneje
kot kjer koli drugje na našem prazgodovinskem planetu.
Če vas zanima znanstvena plat teh zgodb,
obiščite spletno stran Prehistoric Planet.
Prevedla Lidija P. Černi