DEIVIDAS ATENBOROU PRISTATO
Be abejo, vienas iš įspūdingiausių gyvūnų, kada nors egzistavusių žemėje,
ir neabejotinai garsiausias iš jų yra dinozauras.
Tyrannosaurus rex.
Gyvūnas, pažadinantis visų mūsų vaizduotę.
Kas tai buvo per gyvūnas?
Kaip jis atrodė? Kaip gyveno?
Moksliniai tyrimai pateikė atsakymus į šiuos klausimus.
Ir ne tik apie tireksą,
bet ir apie kitas rūšis, gyvenusias šalia jo.
Pažangiausia vaizdo technologija leidžia atkurti visus juos kaip gyvus.
Žemės planeta prieš 66 mln. metų.
Padangėse pilna skraidančių milžinų.
Jūrų gelmėse patruliuoja milžiniški ropliai.
Sausumoje įvairiausių rūšių dinozaurai
kovoja dėl išgyvenimo.
Dabar labai daug žinome apie pasaulį, kurį valdė dinozaurai.
Tai jų istorija.
Miškai
Pietų Amerikos miškuose auga vieni aukščiausių medžių pasaulyje.
Jie gali užaugti virš 90 metrų aukščio.
Tačiau čia gyvena ir milžiniški gyvūnai.
Augalais mintantys dinozaurai.
Čia - Austroposeidon.
Jų ilgis siekia 24 metrus.
Apetitu jie nesiskundžia.
Šie dinozaurai dantimis ne kramto,
o paprasčiausiai nurėžia lapus.
Banda kaip šioji gali suvartoti dešimt tonų augalijos kasdien.
Jie labiau mėgsta švelnius, jaunus lapus, augančius ant šakų viršūnių.
Tačiau suradę medžių, aukštesnių už juos pačius,
šie dinozaurai nepasiduoda.
Jie pasitelkia savo didelį svorį ir 20 cm storio krūtinkaulį tam,
kad paprasčiausiai nuverstų medžius.
Pavyko.
Tačiau gyvenimas miške yra nuolatinė kova.
Ypač, kai atsiranda nauja erdvė.
Augalai rungtyniauja dėl šviesos…
ir pasitelkia įvairiausius metodus, kad laimėtų.
Ertmė lapijoje netrukus užsiveria.
Daugiau nei tris ketvirtadalius sausumos dengia augalai ir medžiai.
Priešistorinė planeta - žalia planeta.
Daug įvairių dinozaurų rūšių gyvena miškuose.
Triceratopsai, vieni iš didžiausių Šiaurės Amerikoje.
Jų ilgis gali siekti аštuonis metrus.
Didžiulės klostės ant galvų skirtos gynybai, kai jie kaunasi.
Bet ir augalai gali apsiginti.
Nuodingi toksinai.
Jie ypač pavojingi jaunikliams.
Šis jauniklis sveria tik penkiasdešimtąją dalį motinos svorio.
Augalo toksinai gali jį rimtai susargdinti.
Tačiau triceratopsai žino, kaip elgtis susidūrus su tokiais nuodais.
Jie vartoja priešnuodžius.
Viena vieta, kur jų galima rasti, yra nuolat triceratopsų lankomame urve.
Vis tik šis jauniklis čia dar nėra buvęs.
Jie turi keliauti praėjimu,
kurį per daugelį tūkstantmečių išgraužė požeminė upė.
Dabar šviesa jų jau nepasiekia.
Jie ničnieko nemato.
Jauniklis privalo laikytis prie savo šeimos.
Bet ne per arti.
Dabar vienas posūkis ne į tą pusę gali būti pragaištingas.
Galiausiai banda pasiekia vietą, kurią jiems reikia aplankyti.
Tai ir yra priešnuodis - ypatingas molis.
Tai nuolat lankomos „molio laižymo vietos“.
Bet kažko trūksta.
Kur jos jauniklis?
Jaunikliui nusišypsojo sėkmė.
Prisikimšęs pilvą molio,
jis taip pat bus apsaugotas nuo nuodų, esančių lapuose, kuriais jis maitinasi.
Netrukus jie visi grįš atgal į mišką ir į dienos šviesą.
Tiesą sakant, labai nedaug saulės spindulių
prasiskverbia pro tankmę iki žemės.
Patagonijoje
vešli augmenija driekiasi be jokių tarpų šimtus kilometrų.
Bet kartais pasitaiko paslaptingų proskynų, tokių kaip ši.
Tai dvi tonas sveriančio, 3,7 m ūgio Carnotaurus darbas. Patino.
Išvalyti šią proskyną jam prireikė daug laiko.
Be to, norint išlaikyti ją švarią, negalima nuleisti akių.
Tai - scena, kurioje jis gali pasirodyti patelėms.
Viskas paruošta, jis paskelbia šį faktą.
Jo šauksmas - žemo tembro,
todėl nukeliauja gerokai toliau pro suvešėjusią augmeniją
nei aukšto tembro garsai.
Galiausiai ateina patelė.
Ji didesnė ir stipresnė už patiną.
Dabar jis turi kažkaip padaryti jai įspūdį.
Galbūt jis gaus tik šį vieną šansą.
Patelė atidžiai jį stebi.
Tam, kad patinas paliktų įspūdį,
jis turi ją sužavėti neįtikėtinu būdu.
Jis neturi nei didelių ragų, nei įspūdingos uodegos.
Tačiau turi dvi mažas, regis, niekam netinkamas rankas.
Abi rankos turi riešutinius sąnarius,
leidžiančius patinui judinti jas atskirai.
Ne šiandien.
Ar jis galėjo pasirodyti geriau? Kas žino?
Kol kas jis grįžta rankioti šiukšlių.
Čia Rytų Azija.
Šiuose kalnų miškuose ruduo ateina anksti.
Tada daugelis medžių sunokina vaisius.
Labiausiai vertinami - ginkmedžio riešutai.
Tikras aukso puodas dinozaurams Corythoraptors.
Nors jie plunksnuoti, bet neskraido.
Šie dinozaurai surado ypač daug krituolių.
Tačiau tokie susibūrimai gali pritraukti nepageidautiną dėmesį.
Qianzhousaurus, pagrindinis šių Azijos miškų grobuonis.
Čia patelė, daugiau nei 9 metrų ilgio.
Jei ji nori pagauti Corythoraptor, turės labiau prisiartinti.
Priedangos čia beveik nėra.
Tačiau grobis vis dar jos nepastebėjo.
Jai nepavyko.
Antra vertus, dauguma medžioklių
gyvenimo istorijoje dažniausiai baigiasi nesėkme.
Sustiprėjus sezoniniams vėjams,
daug vidutinio klimato juostos miškuose augančių medžių ima mesti lapus.
Žiemą ateis sunkmetis.
Nepaisant to, audra suteikia trumputę galimybę medžiotojams.
Ji vėl bando.
Prietemoje patelė ne taip krenta į akis, o gūsingas vėjas blaško dėmesį.
36 kg svorio prizas.
Vertingesnis nei įprastai, nes artėja žiema.
Šiaurės Amerikos miškuose
miško gyventojai susiduria su papildomu kasmetiniu pavojumi.
Ugnimi, įsiliepsnojusia po žaibo smūgio.
Ugniai plintant temperatūra šokteli iki 1 100 °C.
Liepsnos pakyla kelis šimtus metrų į orą.
Dauguma gyvūnų pabėga.
Tačiau šis Edmontosaurus turi šeimą, kuria privalo pasirūpinti.
Ji savo šeimos neapleidžia.
Dabar jie turi lenkti liepsną vienu žingsniu, kol ši užges.
Vaizdas gal ir atrodo katastrofiškas.
Įdomu, kad kai kurie augalai turi būti sudeginti,
kad galėtų užbaigti savo gyvavimo ciklą.
Didžiulis karštis reikalingas tam, kad pušų kankorėžiai atsivertų…
ir pažertų sėklas.
Praėjus vos kelioms valandoms po gaisro,
gyvūnai pradeda grįžti atgal.
Vieni pirmųjų - vabalai.
Jie ima dėti kiaušinėlius.
Išsiritusios lervos vienos iš pirmųjų galės papuotauti
ir prisikirsti kone begalinių sudegusių medžių vaišių.
Šis Atrociraptor yra oportunistas.
Jis skuba grįžti, nes čia yra maisto.
Be to, galima išlošti dar kai ką.
Dūmai veikia kaip priemonė nuo vabzdžių…
jie gali pagelbėti gyvūnui atsikratyti parazitų.
Tačiau privalai būti atsargus.
Dvi tonas sveriantis ankilozauras.
Jis taip pat randa, ko paėsti po gaisro.
Anglių.
Anglys suriš daug augalų toksinų jo skrandyje ir juos neutralizuos.
Edmontosaurus patelė išeina iš miško.
Nors buvo mažai tikėtina, ji išvedė abu jauniklius į saugią vietą.
Jie turės rasti naujų ganyklų, kol atžels miško augalai.
Net ten, kur gaisrai - retas reiškinys, medžiai negyvena amžinai.
Supuvę medžiai pamaitina visai kitokią organizmų rūšį.
Naktimis kai kurie iš jų tampa itin pastebimi.
Ant miško paklotės…
pasirodo grybai…
ir ima šviesti.
Jie šviečia dėl cheminių reakcijų, vykstančių giliai audiniuose.
Bet kodėl jie tą daro - paslaptis.
Gal dėl to, kad šviesa pritraukia vabzdžius,
kurie padeda išnešioti grybų sporas.
Čia, centrinėje Azijoje,
naktinis miškas pilnas keistų garsų.
Milžiniški zauropodai miega.
Ant jų galvų ir kaklų yra oro pūslės,
sumažinančios jų svorį, bet pagarsinančios knarkimą.
Bet miega ne visi.
Mažesniems padarams saugiau išlįsti tamsoje nei dieną.
Šie terizinozaurai išsirito vos prieš pusmetį.
Būdami vos 90 cm ilgio, jie siekia tik dešimtadalį suaugusiojo dydžio.
Jų nagai gal ir panašūs į durklus, bet juos dažniau naudoja salotoms paimti…
nes jie - augalėdžiai.
Šiame miške yra įvairiausio maisto, jei tik žinai, kur ieškoti.
Medus.
Jis varva iš bičių lizdo, susukto aukštai šakose.
Bitės paprastai suka lizdus ten, kur jų nepasiekia gyvenantieji ant žemės.
Tačiau šis lizdas žemiau už daugelį.
Tokios progos praleisti nevalia.
Skirtingai nei kiti dinozaurai, jaunieji terizinozaurai moka laipioti.
Nors ir nelabai įgudusiai.
Piktos bitės kelia bangą, perspėdamos įsibrovėlius nelįsti…
arba susitaikyti su pasekmėmis.
Suaugęs terizinozauras.
Jis didžiulis, kone devynių metrų aukščio, sveria penkias tonas.
Jo bitės niekaip negali sulaikyti.
Pagaliau, nedidukas gardėsis.
Ir dar keli įgėlimai.
Net ir dieną tankių girių pomiškyje išlieka tamsu,
kaip šiame Europos miške.
Sunku įžiūrėti bet kokių rūšių gyvūnus.
Vis tik jų yra visur.
Telmatosaurus retai išlenda iš priedangos.
Taip pat nekrentantis į akis…
Zalmoxes.
Paskutinis iš itin senoviškų dinozaurų giminės.
Šis miškas - vienas iš kelių išlikusių jų tvirtovių.
18 cm ūgio mažieji Zalmoxes tėra įvairių plėšrūnų užkandis.
Bet užkandį vis tiek verta suvalgyti…
todėl jie turi saugotis.
Hatzegopteryx yra 4,6 m aukščio.
Tiesą sakant, tai - pterozauras, driežas su sparnais,
kuriuos, žingsniuodamas tarp medžių, turi laikyti stipriai suglaudęs.
Šis miškas, kuriame gausu mažų padarų - vienas iš įprastinių jo medžioklės plotų.
Jis auga piečiausiame Europos pakrašty.
Tai - sunkiausias kada nors skraidęs gyvūnas,
niekur kitur jis negali išskleisti savo milžiniškų sparnų,
kurių ilgis siekia virš 9 metrų.
Daugelis nuolatinių miško gyventojų nuolat ateina čia…
nes augalai, padengti jūros purslais,
yra puikus druskos šaltinis.
Čia zauropodai gali susitikti, atnaujinti šeiminius ryšius…
ir užmegzti naujus.
Bet Hatzegopteryx rūšiai paplūdimys yra pakilimo aikštelė.
Dabar sparnai gali jį nunešti į dar kitą mišką,
kur gyvybė dar gausesnė ir įvairesnė,
nei bet kurioje kitoje mūsų priešistorinės planetos vietoje.
Jei norite sužinoti mokslinius faktus, kuriais paremtos istorijos,
aplankykite laidos puslapį.
Išvertė Sandra Siaurodinė