JUTUSTAB DAVID ATTENBOROUGH
Küllap üks kõige märkimisväärsemaid loomi, kes on eales olemas olnud,
ja kindlasti üks kuulsamaid, on dinosaurus.
Tyrannosaurus rex.
Loom, kes sütitas me kõigi kujutlusvõime.
Milline loom ta oli?
Kuidas ta välja nägi? Mil moel ta elas?
Teaduslikud uuringud on nüüd sellistele küsimustele vastanud
ja mitte ainult T. rex'i,
vaid ka teiste liikide kohta, kes temaga samal ajal elasid.
Ning uusima visualiseerimistehnikaga saame nad kõik ellu äratada.
Planeet Maa, 66 miljonit aastat tagasi.
Taevas on täis lendavaid hiiglasi.
Meresügavustes patrullivad koletud roomajad.
Ning maa peal üritavad kõiksugused dinosaurused
raskuste kiuste elus püsida.
Teame nüüd nii palju maailmast, mida dinosaurused valitsesid.
See on nende lugu.
Metsad
Lõuna-Ameerika metsades on osad maailma kõrgeimad puud.
Need võivad kasvada üle 90 meetri pikkuseks.
Aga siin on ka hiiglaslikke loomi.
Taimtoidulised dinosaurused.
Nemad on Austroposeidon'id.
Nad on 24 meetrit pikad.
Ning neil on tohutu söögiisu.
Nad ei kasuta oma hambaid mälumiseks,
vaid lihtsalt lõikamiseks.
Selline kari võib iga päev kümme tonni taimi ära süüa.
Nad eelistavad pehmeid noori lehti, mis okste otstes kasvavad.
Aga kui nad kohtavad puid, mis on isegi neist kõrgemad,
ei vannu nad alla.
Nad kasutavad oma suurt raskust ja 20 cm paksust rinnaluud,
et puid lihtsalt pikali lükata.
Õnnestus!
Kuid elu metsas on alati heitlus.
Eriti siis, kui uut ruumi tekitatakse.
Taimed üritavad võidu valgust endale saada…
ning kasutavad igat meetodit, mis neile eelise annaks.
Auk võrastikus on peagi täidetud.
Enam kui kolmveerand planeedi maismaast on taimede ja puudega kaetud.
See esiajalooline planeet on roheline.
Metsades elab mitmeid erinevaid dinosauruseliike.
Tritseeratops, üks Põhja-Ameerika suurimaid liike.
Nad võivad olla lausa 8 meetrit pikad.
Võideldes kaitsevad nad end oma hiiglasliku „kraega“.
Kuid ka taimedel on kaitsevahendeid.
Mürgised ained, toksiinid.
Need on noorukite jaoks eriti ohtlikud.
See vasikas on oma emast 50 korda kergem.
Ning tema võib taime toksiinidest vägagi haigeks jääda.
Aga tritseeratopsidel on oma meetod selliste mürkidega toime tulemiseks.
Nad kasutavad vastumürki.
Üks selle allikas asub koopas, mida nad regulaarselt külastavad.
See nooruk pole aga siin varem käinud.
Nad peavad leidma õige tee käikudes,
mille on maa-alune jõgi aastatuhandete jooksul uuristanud.
Nüüd enam valgus nendeni ei jõua.
Nad ei näe midagi.
Vasikas peab oma pere lähedal püsima.
Aga mitte liiga lähedal.
Nüüd võib üksainus vale pööre katastroofiga lõppeda.
Kari jõuab lõpuks kohta, mida on neil külastada vaja.
Vastumürk on see eriline savi.
Neid savi lakkumiskohti külastatakse aina uuesti.
Aga keegi on puudu.
Kus tema vasikas on?
Õnn naeratas noorukile.
Kui ta katab oma mao seest savikihiga,
on ka tema kaitstud mürkide eest, mida ta lehtedega sööb.
Peagi naasevad nad kõik metsa ja päevavalguse kätte.
Tegelikult jõuab väga vähe päikesevalgust
nende paksude metsade maapinnani.
Patagoonias katab tihe taimestik katkematult sadu kilomeetreid.
Aga vahel kohtab ka salapäraseid lagendikke nagu see.
See on kaks tonni kaaluva ja 3,7 m pika isase Carnotaurus'e kätetöö.
Tal on selle maalapi tühjendamiseks palju aega kulunud.
Ning paiga eest tuleb pidevalt hoolitseda, et seda puhtana hoida.
See on lava, kus ta saab emaste ees edvistada.
Kõik on valmis ning ta kuulutab seda.
Tema hüüded on madalahäälsed
ja need kostavad läbi paksu taimestiku kõrgehäälsematest palju kaugemale.
Lõpuks ometi saabub üks emane.
Ta on isasest suurem ja võimsam.
Nüüd peab isane kuidagi talle muljet avaldama.
Ning see võib tema ainus võimalus olla.
Emane jälgib hoolikalt.
Temale mulje avaldamiseks
peab isane kõige erakordsemal moel esinema.
Tal pole suuri sarvi ega silmapaistvat saba.
Aga tal on kaks tillukest, näiliselt kasutut kätt.
Ning mõlemad on keraliigesega,
mille abil saab isane neid eraldi liigutada.
Täna ei näkka.
Kuidas saanuks isane paremini esineda? Kes teab.
Praegu peab ta taas prügi korjama.
See on Ida-Aasia.
Nendes mägimetsades saabub sügis varakult.
Siis kannavad paljud puud vilja.
Ja kõige hinnatumate seas on hõlmikpuu pähklid.
See on kullaauk Corythoraptor'i-nimelistele saurustele.
Neil on küll suled, aga nad on lennuvõimetud.
Nemad leidsid eriti palju mahavarisenud vilju.
Aga sellised kogunemised võivad soovimatut tähelepanu tõmmata.
Qianzhousaurus, nende Aasia metsade tippkiskja.
Tema on üle üheksa meetri pikkune emane.
Ta peab Corythoraptor'i kinnipüüdmiseks neile lähedale pääsema.
Varjuda pole eriti millegi taha.
Kuid saakloomad pole teda siiani märganud.
Tema rünnak ebaõnnestus.
Aga kogu elu ajaloos ongi enamik jahilkäike ebaõnnestunud.
Aastaajaliste tuulte ägenedes
hakkavad paljud puud nendes parasvöötme metsades lehti kaotama.
Talv tuleb raske.
Sellegipoolest annab torm küttidele põgusa võimaluse.
Ta proovib uuesti.
Hämaras torkab ta vähem silma ja tuul segab saagi tähelepanuvõimet.
35-kilone auhind.
Veelgi väärtuslikum nüüd, mil talv on lähenemas.
Põhja-Ameerika metsades
on veel üks oht, mis elanikke iga aasta ähvardab.
Tulekahju, mis puhkes pikselöögist.
Tule levides ületavad temperatuurid 1000 kraadi Celsiuse järgi.
Leegid kerkivad saja meetri kõrgusele.
Enamik loomi põgenevad.
Aga see Edmontosaurus peab oma pere eest hoolitsema.
Ta ei hülga neid.
Nüüd peavad nad lõõmast ees püsima, kuni see ära kustub.
Vaatepilt võib katastroofiline olla…
aga hämmastaval kombel peavadki mõned taimed põlema,
et nende elutsükli viimane faas algaks.
Tohutut kuumust on vaja selleks, et männikäbid avaneksid…
ja seemned valla päästaksid.
Ning vaid paar tundi pärast tulekahju kustumist
hakkavad loomad naasma.
Mardikad on esimeste seas.
Nad hakkavad munema.
Munadest kooruvad vastsed saavad esimestena
pea lõpmatul hulgal surnud puid õgida.
See Atrociraptor on oportunist.
Ta naaseb kähku, kui toitu on saadaval.
Ja siin on ka midagi muud.
Suits on putukamürk…
ning see võib aidata loomal oma parasiitidest vabaneda.
Aga tuleb ettevaatlik olla.
Kahetonnine ankülosaurus.
Ka tema leiab tulekahju järel väärt söögipoolist.
Süsi.
See neutraliseerib paljud taimsed toksiinid tema kõhus.
Emane Edmontosaurus lahkub metsast.
Kõige kiuste suutis ta mõlemad järglased ohust eemale viia.
Nad peavad leidma uued söödamaad, kuniks metsataimed taastuvad.
Isegi seal, kus tulekahjud on haruldased, ei ela puud igavesti.
Ning surma järel saab neist toit hoopis teist laadi organismi jaoks.
Öösiti on mõned neist kõhedalt silmatorkavad.
Madalal metsaalusel…
ilmuvad välja seened…
mis hakkavad helendama.
Nad tekitavad valgust keemiliste reaktsioonidega sügaval oma kudedes.
Aga pole teada, mis eesmärgil nad seda teevad.
Ehk sellepärast, et valgus meelitab ligi putukaid,
kes aitavad siis seene eoseid levitada.
Siin Kesk-Aasias on öine mets täis kummalisi hääli.
Hiiglaslikud sauropoodid magavad.
Neil on peas ja kaelas õhukotid,
mis teevad nad kergemaks, aga nende norskamise valjemaks.
Aga kõik ei maga.
Väiksematel olenditel on väljas ohutum pimedas kui päeval.
Need Therizinosaurus'ed koorusid vaid kuus kuud tagasi.
Vaevu meetripikkusena on nad täiskasvanutest kümme korda väiksemad.
Nende küünised meenutavad pistodasid, aga pigem tõstetakse nendega salatit…
sest nemad on taimesööjad.
Selles metsas on aga kõiksugu toitu, kui oskad õigest kohast otsida.
Mesi.
Seda tilgub oksal olevast mesilaspesast.
Mesilased teevad tavaliselt oma pesa maapealsetele elanikele kättesaamatuks.
See siin on aga tavalisest madalamal.
Ja seda võimalust tuleb kasutada.
Erinevalt enamikust dinosaurustest oskavad noored Therizinosaurus'ed ronida.
Kuigi nad pole just eksperdid.
Kurjad mesilased hoiatavad lainetustega, et sissetungijad hoidku eemale…
muidu saavad teenitud palga.
Täiskasvanud Therizinosaurus.
Ta on hiiglaslik, ligi üheksameetrine ja viietonnine.
Teda ei saa mesilased kuidagi peletada.
Lõpuks ometi väike maiuspala.
Ja veel paar pistet.
Isegi päeval on metsa tiheda võrastiku all pime.
Nagu näiteks siin Euroopas.
Mistahes loomi on raske märgata.
Kuid neid on kõikjal.
Telmatosaurus paljastab end harva.
Ja sama silmatorkamatu on…
Zalmoxes.
Väga iidse dinosauruste sugupuu viimased esindajad.
See mets on üks nende väheseid allesjäänud pelgupaiku.
18 cm pikad Zalmoxes'e-pojad on paljudele kiskjatele pelgalt suupisteks.
Aga suupiste on siiski söömist väärt…
seega peavad nad ette vaatama.
Hatzegopteryx on 4,6 m pikk.
Ta on küll pterosaurus ehk tiibsisalik,
aga siin puude vahel hiilides peab ta tiivad kokkuvoldituna hoidma.
See rikkalikult pisiolendeid sisaldav mets on üks tema tavapäraseid jahimaid.
See asub Euroopa kõige lõunapoolsemas servas.
Tema on aegade raskeim lennuvõimeline loom.
Ning vaid siin saab ta ajada laiali oma hiiglaslikud tiivad,
mille siruulatus on üle üheksa meetri.
Paljud metsa püsiasukad käivad regulaarselt siin…
sest taimed on merevee pritsmetega kaetud
ning on sedasi teretulnud soolaallikaks.
Siin saavad sauropoodid kohtuda, et peresidemeid taastada…
ning ka uusi luua.
Hatzegopteryx'i jaoks on rand aga stardirada.
Nüüd kannavad tiivad ta veel mõnda metsa,
kus elu vohab mitmekesisemalt ja rikkalikumalt
kui kuskil mujal meie esiajaloolise planeedi peal.
Avastamaks lugude taga peituvat teadust,
minge kohe saate „Prehistoric Planet“ kodulehele.
Tõlkinud Silver Pärnpuu