Et af de mest bemærkelsesværdige dyr, der nogensinde har levet,
og i hvert fald et af de mest berømte, er dinosauren.
Tyrannosaurus rex.
Et dyr, der sætter gang i fantasien hos os alle.
Hvilken slags dyr var det?
Hvordan så den ud? Hvordan levede den?
Videnskabelig forskning har nu besvaret disse spørgsmål
og ikke kun om T. rex,
men om de andre arter, der levede samtidig med den.
Og den nyeste billedteknologi giver os mulighed for at vække dem til live.
Planeten Jorden for 66 millioner år siden.
Himlen er fyldt med flyvende kæmper.
I havene patruljerer kæmpemæssige reptiler i dybet.
Og på landjorden lever alle slags dinosaurer
i evig kamp for overlevelse.
Vi ved nu en masse om den verden, som blev regeret af dinosaurerne.
Her er deres historie.
Livet, når det er hårdest, finder man længst mod nord og mod syd på Jorden.
Det er dog lykkedes dinosaurerne at kolonisere polarområderne.
Langt mod nord i Amerika har denne lille jæger, en dromaeosaur,
overlevet i tre måneder i næsten totalt mørke.
Nu er foråret endelig kommet.
Hun har fjerdragt,
for hun kan udvikle varme i kroppen og skal holde mest muligt på den.
En udfordring for alle dinosaurer på disse kolde breddegrader.
Hun bevæger sig hurtigt hen over sneen
og undersøger steder, hvor hun tidligere har fundet mad.
I denne iskolde verden ignorerer man ikke selv den mindste chance.
Hvis det skal lykkes,
er man som sædvanlig nødt til at have... god... timing.
På dette tidspunkt i Jordens historie var polarområderne relativt varme,
men landskabet her er styret af de ekstreme forskelle på årstiderne.
Når solen står op for første gang i næsten tre måneder,
skal alle dyr være klar til at udnytte dagslyset og de varmere dage forude.
De små dromaeosaurer må samarbejde,
hvis de vil fange et stort bytte.
Her kommer årets første chance.
En flok hadrosaurer.
Dinosaurerne med de næbformede snuder kommer forbi hvert år.
Nomader, på jagt efter de friske planter, som foråret har med sig.
De er kæmpestore.
Dromaeosaurernes eneste chance er at arbejde sammen.
Der er en flod forude, som flokken skal over.
Dromaeosaurerne ved, at nogle ikke når over.
Når vinteren slipper sit tag, strømmer smeltevandet med stor kraft.
Flokken må vade gennem dette dybe, strømfyldte vand.
Lederne forsøger at vælge det sikreste sted.
Flokken følger forsigtigt efter.
Ungerne holder sig tæt ved deres forældre.
Sætter de en fod forkert, kan det koste dem livet.
De voksne, der venter på deres tur, bliver nervøse.
Denne flaskehals giver dromaeosaurerne en chance.
De går efter ungerne.
Panikken breder sig i flokken.
Det skulle have været en rolig overgang, men det er endt i kaos.
Forældre og unger adskilles.
Den slap godt fra det.
Kolonnen gendannes og fortsætter sin rejse.
Dromaeosaurerne har tilsyneladende forspildt chancen...
...men floden har gjort arbejdet for dem.
Der er altid dødsofre.
Det er et festmåltid. Mere mad end disse jægere har fået hele vinteren.
I isens verden er årstidens muligheder kortvarige.
Foråret er kort, og sommeren er snart forbi.
Der er meget at gøre, før vinterens udfordringer er tilbage.
Længere nede, hvor floderne bliver bredere og langsommere,
begynder de at aflejre deres last af dynd, og et helt netværk af øer opstår.
Nogle dyr har allerede udnyttet øjeblikket til at samles og udføre forårets ritualer.
Foråret er endelig kommet.
Massevis af Ornithomimus-hanner gør sig klar til årets vigtigste øjeblik.
De besynderlige strudselignende dinosaurer udnytter øernes trygge rammer
og skraber små kratere ud som første trin i redebygningen.
Når hunnerne kommer,
vil de parre sig med den han, der har bygget den bedste rede.
De senest ankomne må indse, at pladsen allerede er trang.
Det eneste sted, der er plads, er i udkanten af øen.
Og at finde et sted til reden er kun begyndelsen.
Når æggene en dag er lagt,
skal de holdes varme på et leje af planter.
Det er ikke nemt at finde redemateriale nok,
og derfor tyr nogle Ornithomimus til tyveri.
En af fordelene ved at komme sent er, at naboerne har gjort det grove arbejde.
En ubevogtet rede er for stor en fristelse.
I kolonier som den her kan tyveri være så almindeligt,
at noget redemateriale på et eller andet tidspunkt
har været en del af stort set alle øens reder.
Men røveri er risikabelt.
På fersk gerning.
Et par hadrosaurer kommer forbi.
De spiser grene med blade på.
Så man må kunne forsvare sin ejendom.
Det kan tage flere år at fuldende sine redebyggerevner.
Men successen afhænger ikke kun af erfaring.
I en stuvende fuld koloni er der altid et andet offer.
For Ornithomimus giver øerne i floden beskyttelse
til både æg og unger, når de udklækkes.
Længere mod nord er temperaturen lavere og vilkårene barskere.
Men det er der, disse enorme hadrosaurer er på vej hen
for at benytte sig af ét bestemt sted.
Et sted, der har noget særligt at tilbyde.
Dinosaurernes lange hals er særligt elegant og har givet dem navn.
Olorotitan, kæmpe svane.
Brølene forstærkes af hovedkammen, som er hul.
De er på vej til et af verdens største vulkanområder.
Et farligt og ugæstfrit sted.
Men Olorotitans vender tilbage år efter år.
Vulkanerne varmer nemlig jorden rigtig godt op.
Så her bygger de rede.
Det varme vulkanske sand fungerer som rugemaskine for æggene.
Og få uger efter, at flokken er ankommet, udklækkes æggene.
Hadrosaurer passer godt på deres unger.
De bringer dem nogle mundfulde planter, de kan æde.
Hver rede kan indeholde over 20 unger.
Ungerne er ankommet til sommerens korte, men frodige tid.
Med næring fra en sol, der ikke går ned i ugevis,
vokser padderokkerne her hurtigt
og i rigelige mængder til at mætte hele flokken.
Disse planter indeholder mere næring end selv det saftigste græs.
På de lange sommerdage vokser hadrosaur-ungerne hurtigt.
De når halvdelen af deres voksne størrelse på det første år.
Lige nu er disse vulkanske vådområder de mest frugtbare på hele planeten.
Både over...
...og under vandets overflade.
Men netop denne frugtbarhed giver hadrosaurerne problemer.
Varme, lave bassiner er fremragende ynglepladser
for myg.
Hvert år forvandles dette paradis til et rent helvede.
Hadrosaurer har overraskende tynd hud
og derfor ikke meget forsvar mod blodsugende insekter.
Den konstante irritation gør det svært at æde,
og de bliver faretruende svækkede.
Ungerne kan miste blod i livstruende mængder.
Til sidst tvinges flokken videre for at undslippe plagen.
Hvis ungerne ikke kan følge med, efterlader mødrene dem.
Når de kommer højere op, giver den stærkere vind en smule lindring.
Men kun for dem, der kan gå så langt.
Ud af de flere hundrede hadrosaur-unger overlever kun en tiendedel det første år.
Men de, der gør, har gode chancer for at blive voksne.
Når de bygger rede i den vulkanske dal,
giver forældrene deres unger den bedst mulige start på livet.
Skønt den korte og varme polarsommer er en tid med stor overflod,
kan den også være farlig.
Varm luft stiger opad og bliver elektrisk ladet.
Det skaber hyppige og voldsomme tordenvejr.
I det nordlige Amerika
er den frodige bevoksning næret af det konstante sollys
nu helt sortsveden.
De fleste dyr flygter fra flammerne.
Men for nogle skaber katastrofen nye muligheder.
Denne 185 centimeter lange dinosaur, en troodontid,
er et af de mindre medlemmer af theropode-arten.
Dens kæmpestore øjne giver den et skarpt blik selv i det røgfyldte mørke.
I forhold til dens størrelse er dens hjerne en af de største på Jorden.
Den mest intelligente, tilpasningsdygtige og succesfulde jæger i Arktis.
I udkanten af branden
samles troodontider for at fange de dyr, der forsøger at undslippe flammerne.
Alt, der kan sprede ilden, skaber flere muligheder
for den tids mest opfindsomme jæger.
Det lykkedes.
Den korte sommer er forbi,
og de skove, der overlevede sommerens brande, begynder at skifte farve.
Det er efterårets sidste fanfare, før de mørke måneder begynder.
I Antarktis klynger isen sig til de højeste bjerge selv om sommeren.
Men nu, hvor temperaturen falder, og dagene bliver kortere,
breder polarvinteren sig endnu engang over landet.
Dyrene må forberede sig på vinterens komme.
Den sydlige halvkugle har sine egne dinosaurarter.
Her er tre unge Antarctopelta, små planteædende dinosaurer.
De er også nogle af denne verdens bedst pansrede dyr.
Alligevel er ungerne mest sikre sammen.
Så langt sydpå
holder de planter, de lever af, op med at vokse i flere måneder.
Som vinteren nærmer sig, bruger ungerne mere tid på at hvile sig.
Når de ligger tæt sammen, holder de på varmen og sparer energi.
Med deres stærke forben kan de gøre vinterhulen større.
Men hver gang de kommer tilbage, er de blevet lidt større.
Hulen virker lidt mindre...
...og søskendebåndet bliver lidt tyndslidt.
For alle dyr i voksealderen er dette en risikabel tid.
En tid, hvor de må skilles
og hver især tage de første skridt for at finde deres eget territorium.
Flokke af hadrosaurer er endnu en gang på vej videre.
Den sparsomme føde får de enorme planteædere
til at søge efter mad varmere steder.
De lader de andre om at udholde den iskolde polarvinter.
Jagten på et passende territorium kan føre dyrene langt væk fra deres fødested.
En jagt, mange ikke overlever.
Et godt territorium skal have et sted, man kan søge ly.
En grotte måske.
Selv i de koldeste måneder
varierer temperaturen i de fleste grotter næsten ikke.
Men han er ikke den første, der bliver tiltrukket af den her.
Grotten lyser.
Det er de bittesmå svampemyggelarver,
der udsender lys for at lokke insekter til.
Det er det perfekte sted, en Antarctopelta kan søge ly for det værste vintervejr.
Han er i sikkerhed under disse mærkværdige levende stjerner.
Mens sneen begynder at falde udenfor.
I de koldeste måneder kan det nordligste Arktis fryse
til et storslået vinterlandskab.
Ikke alle dinosaurer vælger at drage væk eller søge ly.
De største er stærke nok til at klare strabadserne.
Pachyrhinosaurer.
To ton tunge planteædere med overdådigt pansrede hoveder.
De søger tilflugt i skovene,
hvor de plukker de sidste blade af sovende træer
og gennemsøger bregnerne efter nedfalden frugt.
Efterårets brunst er forbi,
men de mindre dominerende hanner prøver at skubbe sig vej op i hierarkiet.
Men de har glemt, hvem der bestemmer.
Denne gamle han er stadig en drabelig kæmpe,
som kun få vover at udfordre.
Kæmpende hanner har ikke tid til at æde eller hvile sig.
Maden er knap, så det er svært komme til kræfter,
og sårene er længere om at hele.
For at gøre det endnu værre...
...er Arktis' stærkeste rovdyr altid på jagt.
Nanuqsaurus.
En mindre slægtning til T. rex,
men stor nok til at klare en pachyrhinosaur.
For disse gamle modstandere under disse betingelser
afgøres kampen ikke af et overraskelsesangreb, men af strategi.
Mellem træerne er det svært for flokken at stå samlet.
De enkelte dyr kan hurtigt isoleres.
Den nervøse flok laver en taktisk tilbagetrækning til åbent terræn.
Nanuqsaurerne følger efter.
Herude kan flokken rykke sammen
og danne en uigennemtrængelig mur af pansrede hoveder og muskler.
Snestormen tager til.
Det er et anspændt opgør.
Den slags konfrontationer kan vare flere dage.
Flokken burde ikke være i fare, så længe de holder sammen.
Men nanuqsaurerne ser tiden an...
...og afprøver indimellem flokkens svagheder.
Snestormen bringer en midlertidig våbenhvile med sig.
Men så snart den er overstået, begynder kampen igen.
I denne nervekrig skal bare ét dyr bryde ud af flokken...
...så breder panikken sig hurtigt.
Når flokken flygter, har rovdyrene en chance.
Jagten fortsætter, og en udmattet han kan ikke følge med de andre.
Til sidst kan han ikke andet end at vende om og konfrontere de angribende.
En pachyrhinosaur har tabt slaget.
Men krigen fortsætter hele vinteren.
Dyrene står foran flere måneder i totalt mørke,
før solen vender tilbage og giver lindring til disse ekstraordinære skabninger
i isens verden.
Næste gang i Prehistoric Planet
jager en flyvende kæmpe på størrelse med en giraf sit bytte
mellem de sammenfiltrede træer i en forhistorisk skov.
Og under løvtaget på den grønne planet
ligger dinosaurer i baghold, viser sig frem og går under jorden.
Hvis I vil se videnskaben bag historierne,
kan I gå ind på Prehistoric Planets website.
Tekster af: Lisa Kristensen Villeneuve