UVÁDÍ DAVID ATTENBOROUGH
Jedním z nejpůsobivějších živočichů, co kdy existoval,
a bezpochyby i jedním z nejznámějších, je dinosaurus.
Tyranosaurus rex.
Tento tvor probouzí představivost v nás všech.
Co to vlastně bylo za živočicha?
Jak vypadal? Jakým způsobem žil?
Vědci díky výzkumu dokázali tyto otázky zodpovědět.
A to nejen ohledně tyranosaura rexe,
ale i ostatních druhů, které žily ve stejném období.
Díky nejnovějším zobrazovacím technologiím máme možnost je přivést k životu.
Toto je planeta Země před 66 miliony let.
Nebe je plné létajících obrů.
Mořské hlubiny pročesávají obrovští plazi.
A na souši se dinosauři všech druhů
snaží přežít.
V dnešní době toho o světě, kde vládli dinosauři, víme opravdu hodně.
A tohle je vyprávění právě o nich.
Prehistorická planeta
Ledové světy
Nejdrsnější podmínky k životu jsou na severu a jihu planety Země.
Dinosauři se však dokázali v těchto polárních oblastech usídlit.
Na severním cípu Ameriky tento maličký lovec, dromaeosaurus,
dokázal přežít tři měsíce téměř naprosté tmy.
A teď konečně přichází jaro.
Tato samička je pokrytá peřím,
protože je teplokrevná a potřebuje zadržet co nejvíce tepla.
Je to problém pro všechny dinosaury v těchto chladných zeměpisných šířkách.
Po krustě sněhu se pohybuje rychle
a okukuje místa, kde v minulosti nalezla potravu.
V tomto ledovém světě se nesmí opomenout žádná příležitost.
A k úspěchu je jako obvykle
třeba… dobré… načasování.
I když jsou v tomto věku Země
polární oblasti poměrně teplé,
vládnou těmto krajinám extrémní sezónní změny.
Když poprvé za téměř tři měsíce vyjde slunce,
všichni živočichové musejí být připraveni využít sluneční svit
a nadcházející teplejší dny.
Malí dromaeosauři musejí spolupracovat,
jestli chtějí ulovit velkou kořist.
A zde přichází první příležitost sezóny.
Stádo hadrosaurů.
Tito kachnozobí dinosauři tudy procházejí každoročně.
Jsou to nomádi hledající čerstvou vegetaci, kterou přinese jaro.
Jsou obrovští.
Dromaeosauři mohou uspět jen tak, že budou spolupracovat jako jeden tým.
Před stádem je řeka, kterou bude muset překonat.
A dromaeosauři vědí, že někteří jedinci to nezvládnou.
Krajina se dostává ze spárů zimy a tavná voda začíná mít velikou sílu.
Stádo musí přebrodit tuto hlubokou, rychle tekoucí řeku.
Vůdci stáda vyberou to nejbezpečnější místo.
Ostatní je opatrně následují.
Mláďata se drží u svých rodičů.
Jeden špatný krok je může stát život.
Čekající dospělci začínají být nervózní.
Toto zúžené místo dává dromaeosaurům příležitost.
Budou cílit na mláďata.
Stádem se začíná šířit panika.
Obyčejné přebrodění řeky přerůstá v chaos.
Mláďata se oddělila od rodičů.
Mělo štěstí.
Kolona se opět utvořila a všichni pokračují v cestě.
Zdá se, že dromaeosauři svoji šanci propásli…
ale řeka udělala práci za ně.
Brod si vždy vybere svoji daň.
Je to hostina. A také je to víc potravy, než měli tito lovci za celou zimu.
Ve světě ledu jsou sezónní příležitosti krátké.
Jaro netrvá dlouho a léto brzy skončí.
Než se vrátí nástrahy zimy, je třeba toho ještě hodně udělat.
Dál po proudu se řeka rozšiřuje, začíná zpomalovat,
usazuje se zde bahno
a objevuje se mozaika ostrovů.
Některá zvířata toho již využila
a scházejí se k jarním rituálům.
Jaro je konečně tady.
Hordy samců ornithomimů se připravují
na své nejdůležitější chvíle v roce.
Tito zvláštní dinosauři připomínající pštrosy jsou na těchto ostrovech v bezpečí
a vyhrabávají si zde mělké prohlubně jakožto první stádium stavby hnízda.
Když sem dorazí samičky,
rozhodnou se pářit se samci, kteří postavili to nejlepší.
Opozdilci zjišťují, že je tu nedostatek místa.
Poslední volná místa jsou na okraji ostrova.
A najít místo k hnízdění je pouhým začátkem.
Až se vejce nakladou,
budou muset být udržována v teple pod pokrývkou vegetace.
Nalézt dostatek materiálu ke stavbě hnízda není jednoduché.
Proto se někteří ornithomimové uchylují k loupení.
Výhoda pozdního příchodu je v tom,
že vaši sousedé už tu těžkou práci odvedli.
A nehlídané hnízdo je až přespříliš lákavé.
V takovýchto koloniích bývají krádeže tak běžné,
že některý kus materiálu se občas stane součástí téměř každého hnízda na ostrově.
Krást je však riskantní.
Přistižen při činu.
Prochází kolem pár hadrosaurů.
Spásají listy na větvích.
Takže je třeba si svoje území bránit.
Umět postavit dokonalé hnízdo může trvat i roky.
Ale úspěch není nutně závislý jen na zkušenostech.
V početné kolonii se vždycky najde nějaká další potenciální oběť.
Ornithomimům tyto říční ostrůvky poskytnou domov
jak pro jejich vejce, tak pro mladé, až se vylíhnou.
O něco severněji je větší zima a jsou zde drsnější podmínky.
Tito obrovští hadrosauři s hřebínkem přesto míří právě sem,
aby využili jednu konkrétní lokalitu.
Je zde totiž něco speciálního.
Jejich dlouhé krky jsou velice elegantní. Dostali podle nich i své jméno.
Olorotitani, „obří labutě“.
Hlasitost jejich řevu je umocněna dutými hřebínky na hlavě.
Míří do jedné z největších sopečných oblastí na světě.
Je to tu nebezpečné a nevlídné.
Olorotitani se sem však rok co rok vracejí…
protože sopky velice dobře vyhřívají půdu.
Takže zahnízdí zde.
Teplý sopečný písek slouží pro jejich vejce jako inkubátor.
A pár týdnů po příchodu stáda se mláďata začínají líhnout.
Hadrosauři se o své mladé pečlivě starají.
Nosí jim ke žrádlu plnou tlamu rostlin.
V každém hnízdě může být až 20 mláďat.
Vylíhla se v plném, avšak krátkém rozmachu léta.
Slunce zde po celé týdny nezapadá
a přesličky rostou velice rychle
a je jich tolik, že nakrmí celé stádo.
Tyto rostliny obsahují víc živin než ta nejšťavnatější tráva.
A za dlouhých letních dní rostou mláďata hadrosaurů rychle.
V prvním roce života dosáhnou poloviční velikosti dospělce.
V této chvíli jsou tyto sopečné mokřady
nejplodnějšími místy na Zemi.
A to nad…
i pod hladinou vody.
Taková plodnost však představuje pro hadrosaury problém.
Teplá, mělká jezírka jsou výtečným líhništěm komárů.
Každý rok se z tohoto ráje stává hotové peklo.
Hadrosauři mají překvapivě tenkou kůži,
a tak se nedokážou proti krvelačnému hmyzu moc bránit.
Při neustálém obtěžování je těžké žrát
a to je nebezpečně oslabuje.
A mláďata mohou ztratit tolik krve, že je to ohrozí na životě.
Stádo je nakonec donuceno se přesunout a tomuto problému uniknout.
Když mladí nedokážou držet krok, jejich matky je opustí.
Čím se dostávají výš, od bolesti jim ulevují silnější větry.
To platí ale jen pro ty, kteří tam dojdou.
Ze stovek narozených hadrosaurů jich první rok přežije jen deset procent.
Ale ti, co přežijí, mají dobré vyhlídky, aby dosáhli dospělosti.
Hnízděním v tomto sopečném údolí
poskytují rodiče svým mláďatům ten nejlepší možný začátek.
Přestože je krátké období hřejivého polárního léta bohaté,
může být i nebezpečné.
Teplý vzduch stoupá a získává elektrický náboj.
Tvoří se časté a silné bouřky s blesky.
Na bujný porost v Severní Americe neustále svítí slunce,
a nyní je spálený na uhel.
Většina živočichů před plameny uteče.
Pro některé tato katastrofa však skýtá příležitost.
Tento 180 centimetrů dlouhý troodontid
je menším zástupcem teropodů.
Díky obřím očím vidí velice dobře i v zakouřeném šeru.
Jeho mozek je v poměru k tělu největší na světě.
Je to nejchytřejší, nepřizpůsobivější a nejúspěšnější arktický lovec.
Na okraji požáru se troodontidi scházejí a loví zvěř prchající před plameny.
Cokoliv, co oheň šíří, poskytuje čím dál víc příležitostí
tomuto nejvíce vynalézavému arktickému lovci.
Povedlo se.
Krátké léto je u konce
a lesy, které přežily letní požáry, začínají měnit barvu.
Podzim je posledním obdobím před nadcházejícími měsíci temnoty.
Na těch nejvyšších horách v Antarktidě se led drží i v letních měsících.
Teď však teploty klesají, dny se zkracují
a v krajině opět začíná vládnout polární zima.
Živočichové se nyní musejí připravit na její návrat.
Na jižní hemisféře žijí specifické druhy dinosaurů.
Tito tři jsou mláďata druhu Antarctopelta, malí, býložraví dinosauři.
Jsou to v tomto světě také jedni z nejobrněnějších živočichů.
Ale i tak je pro mláďata bezpečnější být pohromadě.
Rostliny, kterými se živí, přestávají na tak dalekém jihu růst i na celé měsíce.
S blížící se zimou tráví tato mláďata čím dál víc času odpočinkem.
Spaním pohromadě šetří teplo, a tím i energii.
Toto zimní doupě si dokážou zvětšit pomocí silných končetin.
Pokaždé když se sem vrátí, jsou však o něco větší.
Jejich doupě se zdá o něco menší.
A bratrské pouto začíná trochu oslabovat.
Je to zranitelné období pro všechny dospívající živočichy.
Je to období, ve kterém se musejí rozdělit.
Každý z nich musí udělat první nesmělé kroky a nalézt si vlastní teritorium.
Stáda hadrosaurů jsou opět v pohybu.
Kvůli nedostatku potravy se tito obrovští býložravci vracejí
a hledají potravu v teplejších krajinách.
Přečkávání mrazivé polární zimy přenechávají ostatním.
Najít vhodné teritorium
může zvířata zavést daleko od rodiště.
Je to úkol, který mnoho živočichů nepřežije.
Kvalitní teritorium musí mít úkryt.
Třeba nějakou jeskyni.
Teplota v jeskyních moc nekolísá ani v těch nejchladnějších měsících.
Není ale první, koho zlákala.
Tato jeskyně září.
Toto jsou maličké vábničky larev smutnic,
které vydávají světlo, aby nalákaly hmyzí kořist.
Je to dokonalé místo,
kam mohou Antarctopelta uniknout před tím nejhorším zimním počasím.
Pod těmito podivnými živými hvězdami bude v bezpečí.
Zatímco venku již začíná sněžit.
V nejchladnějších měsících mohou severní cípy Arktidy zamrznout
a vytvořit úchvatnou zimní krajinu.
Ale ne všichni dinosauři se rozhodnou odejít nebo vyhledat úkryt.
Ti největší jsou natolik silní, že zimu vydrží.
Pachyrhinosauři.
Téměř dvoutunoví býložravci s extravagantně obrněnou hlavou.
V lesích hledají útočiště.
Ze spících stromů okusují poslední listy
a z podrostu vyhrabávají spadané plody.
Podzimní říje skončila,
ale méně dominantní samci se stále snaží dostat výše na společenském žebříčku.
Zapomněli však, kdo tomu velí.
Tento starý samec stále ještě vzbuzuje takový respekt,
že se ho málokdo pokusí vyzvat na souboj.
Soupeřící samci téměř nemají čas na krmení ani odpočinek.
Potravy je teď málo, je náročné znovu nabýt sílu
a zranění se hojí déle.
A je to ještě horší tím…
že zde neustále loví nejmocnější arktický predátor.
Nanuqsaurus.
Tento menší příbuzný tyranosaura rexe
je stále dostatečně velký, aby dokázal skolit pachyrhinosaura.
Tito prastaří sokové v těchto podmínkách
nevyřeší souboj momentem překvapení, ale strategií.
Mezi stromy drží stádo pohromadě jen ztěžka.
Jedinci se od něj dají rychle odříznout.
Nervózní stádo takticky ustupuje na otevřené prostranství.
Nanuqsauři jdou za nimi.
Tady se stádo může uskupit
a vytvořit neprostupnou zeď obrněných hlav a svalů.
Vánice se zhoršuje.
Je to nesnadná patová situace.
Takováto střetnutí mohou trvat i celé dny.
Stádo by mělo být v bezpečí, pokud zůstane pohromadě.
Nanuqsauři však vyčkávají…
a občas vyzkouší jejich slabiny.
Vánice způsobila dočasné příměří.
Ale jakmile skončí… souboj pokračuje.
V této zkoušce nervů
stačí, aby jen jediné ze zvířat vystoupilo ze stáda…
a rychle se rozšíří panika.
Stádo je na útěku, což je pro predátory příležitost.
Honička pokračuje
a jeden unavený samec ostatním nestačí.
Až mu nezbude nic jiného, než se otočit a čelit útočníkům.
Jeden z pachyrhinosaurů souboj prohrál.
Válka však bude probíhat celou zimu.
Živočichové nyní čelí měsícům naprosté tmy,
než se opět slunce vrátí a přinese těmto úžasným tvorům úlevu
v tomto ledovém světě.
Příště uvidíte létajícího obra o velikosti žirafy lovit svoji kořist
mezi spletencem stromů prehistorického lesa.
A pod korunami stromů této zelené planety
se dinosauři přepadávají, předvádějí, a dokonce i vydávají do podzemí.
Podívejte se na vědu, která za těmito příběhy stojí.
Navštivte web Prehistorické planety.
Překlad titulků: Karel Himmer