ВОДЕЩ ДЕЙВИД АТЪНБЪРО
Едно от най-удивителните животни, съществували някога,
и едно от най-известните, със сигурност е динозавърът.
Тиранозавър рекс.
Животно, което разпалва въображението на всички ни.
Какво е представлявало това животно?
Как е изглеждало? Как е живяло?
Днес науката е отговорила на тези въпроси.
И не само за Т-рекса,
но и за другите видове, съжителствали с него.
Модерните технологии правят възможно да ги съживим.
Земята преди 66 милиона години.
Небето е изпълнено с летящи гиганти.
В моретата чудовищни влечуги кръстосват дълбините.
А на сушата динозаври от всякакъв вид
са изправени пред битка за оцеляване.
Сега знаем много за света, в който са господствали динозаврите.
Това е историята им.
Световете от лед
Условията на живот са най-сурови в далечния север и юг на планетата Земя.
Но динозаврите са успели да колонизират тези полярни региони.
В далечния север на Америка този дребен ловец - дромеозавър -
е оцелял след три месеца в почти пълен мрак.
И сега най-сетне е настъпила пролетта.
Тази женска има слой от пера,
тъй като е топлокръвна и трябва да задържи топлината в тялото си.
Трудна задача за всички динозаври по тези студени ширини.
Докато се движи бързо по повърхността на снега,
тя проверява местата, на които преди е намирала храна.
В този леден свят и най-малката възможност не е за изпускане.
За да успееш, както обикновено е нужно
да улучиш момента.
В този период от историята на Земята полярните региони са сравнително топли,
но въпреки това за тях са характерни екстремни сезонни промени.
Когато слънцето изгрява за пръв път от почти три месеца,
всяко животно трябва да е готово да се възползва от дневната светлина
и предстоящите по-топли дни.
Дребните дромеозаври трябва да си помагат, ако искат да хванат едра плячка.
Ето я и първата възможност за този сезон.
Стадо хадрозаври.
Тези динозаври с патешки човки минават оттук всяка година.
Номади, търсещи свежа растителност с настъпването на пролетта.
Огромни са.
Единственият шанс на дромеозаврите е да действат задружно.
Напред има река, която стадото ще трябва да прекоси.
Дромеозаврите знаят, че някои никога не успяват.
Зимата отпуска хватката си и при топенето водата потича с грохот.
Стадото трябва да прекоси този дълбок бързей.
Водачите търсят най-безопасното място за прекосяване.
Стадото ги следва предпазливо.
Малките са плътно до родителите си.
Една погрешна стъпка тук може да им коства живота.
Възрастните, чакащи реда си, стават неспокойни.
Този тесен участък дава шанс на дромеозаврите.
Тяхната мишена ще са малчуганите.
Стадото е обзето от паника.
Прекосяването не минава по план и настава суматоха.
Родители и малките им са разделени.
Мъничето се отървава.
Редицата отново се строява и продължава по пътя си.
Дромеозаврите изглежда изпуснаха шанса си,
но реката им е помогнала.
Не минава без жертви.
Това е пир - повече храна, отколкото ловците са яли за цяла зима.
В света от лед възможностите бързо се изчерпват.
Пролетта е кратка, а лятото скоро ще свърши.
Има много работа за вършене, преди суровата зима да настъпи отново.
В долното си течение реките се разширяват и забавят хода си,
при което започват да оставят наноси и се появява мрежа от острови.
Някои животни вече се възползват от това и се събират за пролетните ритуали.
Пролетта най-сетне е дошла.
Десетки мъжки орнитомимуси се подготвят за най-важния момент от годината.
Тези чудати щраусоподобни динозаври се чувстват в безопасност на тези острови
и изравят плитки дупки - първият етап от създаването на гнездо.
Когато дойдат, женските ще се чифтосат с мъжките с най-хубавите гнезда.
Закъснелите мъжки разбират, че свободните места са кът.
Останали са места само в края на острова.
А намирането на място за гнездото е само началото.
Когато яйцата бъдат снесени,
те ще трябва да ги топлят в полог от растителност.
Трудно се намира достатъчно материал за гнездата.
Затова някои орнитомимуси започват да крадат.
Един плюс на това да закъснееш е,
че съседите ти вече са свършили трудната работа.
Едно оставено без надзор гнездо е твърде примамливо.
В такива колонии кражбите са толкова разпространени,
че някои материали за гнездата в един или друг момент
ще са минали през почти всяко гнездо на острова.
Но е опасно да крадеш.
Хванаха го в крачка.
Два хадрозавъра минават покрай тях.
Те ядат клони с листа.
Трябва да можеш да защитиш имуществото си.
Може да отнеме няколко години да се научиш да правиш хубаво гнездо.
Но успехът не се дължи само на опита.
В една пренаселена колония винаги има по някоя потенциална жертва.
За орнитомимуса тези острови в реката са сигурно място
и за яйцата, и за малките, когато се излюпят.
По на север температурите се понижават и условията на живот са по-тежки.
Но точно натам са се запътили тези огромни хадрозаври с гребени,
за да се възползват от едно конкретно място,
на което може да се намери нещо специално.
Дългите им шии са елегантни и оттам произлиза името на тези динозаври.
Олоротитан - "гигантски лебед".
Кухите гребени на главите им усилват звуците.
Отправили са се към един от най-големите вулканични региони в света.
Това е опасно и негостоприемно място.
Но олоротитаните се връщат на него всяка година,
защото вулканите поддържат земята добре затоплена.
Тези динозаври гнездят тук.
Топлият вулканичен пясък служи за инкубатор на яйцата им.
Няколко седмици след идването на стадото яйцата се излюпват.
Хадрозаврите се грижат добре за малките си.
Носят им да ядат растения.
Във всяко гнездо може да има над 20 мъничета.
Малките се излюпват по време на краткото, но изобилно лято.
Под лъчите на слънцето, което не залязва седмици наред,
хвощът тук расте бързо
и в достатъчни количества да изхрани цялото стадо.
Тези растения съдържат повече хранителни вещества от най-сочната трева.
В дългите летни дни хадрозавърчетата растат бързо.
През първата си година порастват на половината на възрастните.
Сега тези вулканични мочурища са най-продуктивните места на планетата.
И над, и под повърхността на водата.
Но именно тази плодовитост създава проблеми на хадрозаврите.
Топлите и плитки водоеми са идеален развъдник на комари.
Всяко година този рай се превръща в жив ад.
Хадрозаврите имат изненадващо тънка кожа,
която не ги предпазва от кръвосмучещите насекоми.
Постоянното дразнене им пречи да се хранят и те стават опасно слаби.
А малките може да загубят опасни количества кръв.
Накрая стадото е принудено да се махне оттук заради напастта.
Ако малките не смогват на темпото, майките им ги изоставят.
По-нависоко силните ветрове носят облекчение.
Но само за онези, успели да изминат този път.
От стотиците новоизлюпени хадрозавърчета една десета оцеляват през първата година.
Но онези, които оцелеят, имат голям шанс да достигнат зрялост.
Снасяйки в тази вулканична долина,
родителите осигуряват на малките си най-добрия старт в живота.
Краткото и топло полярно лято е време на изобилие,
но също и опасен период.
Топлият въздух се издига и се наелектризира.
Това създава чести и силни гръмотевични бури.
В северната част на Америка
растителността, избуяла под постоянното слънце,
сега е суха и леснозапалима.
Повечето животни бягат от пламъците.
Но за някои бедствието създава възможности.
Този 180-сантиметров троодонтид
е сред по-дребните представители на групата на тероподите.
В задимения сумрак той вижда отлично с огромните си очи.
Спрямо размерите му мозъкът му е един от най-големите на планетата.
Това е най-интелигентният, приспособяващ се и сръчен ловец в Арктика.
В периферията на пожара
троодонтидите се събират, за да хващат животните, бягащи от огъня.
Всичко, което разпространява пламъците, създава още възможности
за най-находчивия за своето време полярен ловец.
Успешен опит.
Краткото лято свършва
и горите, оцелели след летните пожари, започват да се шарят.
Последните есенни багри, преди да настъпят месеците на мрак.
В Антарктика ледът се задържа по най-високите планини
дори през летните месеци.
Но сега температурите падат и денят става по-къс -
за пореден път полярната зима сковава всичко надлъж и нашир.
Животните трябва да се подготвят за идването й.
Южното полукълбо е приютило свои видове динозаври.
Това са три малки антарктопелта - дребни растителноядни динозаври.
Те са и едни от най-бронираните животни в света.
Въпреки това малките са в по-голяма безопасност заедно.
Толкова на юг
растенията, с които се хранят, спират да растат с месеци наред.
С наближаването на зимата тези подрастващи все повече отдъхват.
Като се сгушват, съхраняват топлината и енергията си.
Със силните си предни крайници могат да разширят зимната си бърлога.
Но с всяко завръщане стават все по-големи.
Бърлогата им се струва по-малка
и братската дружба започва да се разпада.
За всяко животно, което още расте, това е уязвим период.
Време е за раздяла
и за първите плахи стъпки към установяване на собствена територия.
Стада от хадрозаври отново поемат на път.
Тези огромни растителноядни няма какво да ядат
и се връщат в по-топлите земи да търсят прехрана,
като оставят други на произвола на полярната зима.
За да намерят добра територия,
животните отиват далеч от мястото, на което са се излюпили.
Мнозина няма да издържат на прехода.
За да е подходяща, територията трябва да предлага място за подслон.
Може би пещера.
Дори в най-студените месеци
температурата в повечето пещери се запазва почти постоянна.
Но този мъжки не е първият, привлечен от пещерата.
Тази пещера свети.
Това са мъничките ларви на гъбните комари,
които излъчват светлина, за да привличат плячката си.
Тук е идеалният подслон, където динозавърът антарктопелта да презимува.
Ще е в безопасност под тези странни живи звезди.
А навън завалява сняг.
В най-студените месеци далечният север в Арктика замръзва
и се превръща в красива зимна приказка.
Не всички динозаври избират да си тръгнат или да търсят подслон.
Най-едрите могат да издържат на студа.
Пахиринозаври.
Двутонни растителноядни с екстравагантна броня на главите.
Те търсят подслон в гората.
Ошушкват и последните листа от дърветата и ровят сред папратите за опадали плодове.
Брачният сезон е свършил,
но мъжките по-ниско в йерархията се опитват да се издигнат.
Но са забравили кой командва.
Този стар мъжкар все още е страшен противник
и малцина смеят да му се противопоставят.
Мъжките, които се бият, едва намират време за храна и почивка.
Сега храната е оскъдна и те трудно възстановяват силите си,
а на раните им трябва повече време да зараснат.
На всичко отгоре
най-силният хищник в Арктика винаги дебне.
Нанукзавър.
По-дребен родственик на Т-рекса,
но достатъчно голям да се справи с пахиринозавър.
В тези условия старите врагове
се стремят да спечелят битката не с издебване, а със стратегия.
Сред дърветата стадото не съумява да остане единно.
Отделни екземпляри бързо биват отделени.
Изплашеното стадо се оттегля тактически към открито място.
Нанукзаврите ги следват.
Тук стадото ще може да стегне редиците
и да образува непреодолима стена от бронирани глави и мускули.
Снежната виелица се усилва.
Това дебнене е изнервящо.
Тези сблъсъци може да продължат с дни.
Стадото би трябвало да е в безопасност, стига да не се разпръсва.
Но нанукзаврите изчакват точния момент
и от време на време проверяват за слаби звена.
Бурята носи временно примирие.
Но веднага щом спира, битката се възобновява.
В тази игра на нерви
е достатъчно едно животно да се отцепи
и паниката бързо се разпростира.
Стадото побягва и хищниците имат шанс.
Преследването продължава
и един грохнал мъжки не успява да тича с останалите.
Накрая не му остава друго, освен да се изправи срещу нападателите си.
Един пахиринозавър е изгубил битката.
Но войната ще продължи цяла зима.
Животните тук са изправени пред месеци пълен мрак,
преди слънцето да се върне и да донесе облекчение на невероятните създания
в света от лед.
В следващия епизод
летящ гигант колкото жираф преследва плячката си
сред гъсталака в праисторическа гора.
А под дървесните върхари на тази зелена планета
динозаврите дебнат, перчат се и дори бродят под земята.
За да прочетете научните факти зад тези разкази,
посетете страницата на предаването.
Превод на субтитрите Катина Николова