PRESENTERT AV DAVID ATTENBOROUGH
Et av de mest bemerkelsesverdige dyrene som har eksistert,
iallfall et av de mest kjente, er en dinosaur.
Tyrannosaurus rex.
Et dyr som setter fart på fantasien hos oss alle.
Hva slags dyr var det?
Hvordan så det ut? Hvordan levde det?
Forskere har nå svarene på slike spørsmål.
Ikke bare når det gjelder T. rex,
men også andre arter som levde side om side med den.
Det siste innen bildeteknologi gjør det mulig å få liv i dem.
Jorden for 66 millioner år siden.
Himmelen er full av flyvende kjemper.
I havet patruljerer monsterreptiler dypet.
Og på land er det for alle dinosaurer
en kamp for å overleve.
Vi vet nå mye om den verden hvor dinosaurene hersket.
Dette er deres historie.
Livet er tøffest
helt nord og helt sør på planeten vår.
Dinosaurene har klart å kolonisere begge polområdene.
Helt nord i Amerika finner vi en liten jeger, fra familien Dromaeosauridae.
Den har overlevd tre måneder med mørketid.
Endelig har våren kommet.
Hun er dekket av fjær,
for hun kan produsere varme i egen kropp og må beholde så mye av den som mulig.
Det er en utfordring for dinosaurene på disse kalde breddegradene.
Hun beveger seg raskt over snøen.
Hun sjekker stedene hvor hun har funnet mat tidligere.
I isverdenen kan man ikke overse selv de minste mulighetene.
Og for å lykkes, trenger man som vanlig god…
…timing.
På denne tiden av jordens historie er polarområdene relativt varme.
Samtidig er det store forskjeller på årstidene.
Når solen står opp for første gang på nesten tre måneder,
må alle dyrene være klare til å dra nytte av dagslyset
og de varmere dagene som kommer.
Alle Dromaeosauridae må samarbeide
om de vil få seg et stort byttedyr.
Her kommer denne årstidens første sjanse.
En flokk med nebbdinosaurer.
Disse nebbdinosaurene kommer hit hvert år.
De er nomader som leter etter fersk vegetasjon som våren fører med seg.
De er svære.
De mindre Dromaeosauridae blir nødt til å samarbeide.
Det er en elv lenger framme som flokken må krysse.
Dromaeosauridae vet at enkelte ikke vil overleve.
Vinteren slipper taket og smeltevannet renner med større kraft.
Flokken må vade gjennom det dype og raske vannet.
Lederne prøver å finne det tryggeste stedet.
Flokken følger forsiktig etter.
Ungene holder seg nær foreldrene.
Det kan koste dem livet å sette foten feil her.
De voksne dyrene som venter på tur blir mer og mer nervøse.
Denne flaskehalsen gir Dromaeosauridae en sjanse.
De vil prøve seg på ungene.
Panikken sprer seg gjennom flokken.
Det som skulle være en ryddig rekke, har blitt til kaos.
Foreldrene og ungene blir separert.
Den klarte seg.
Flokken samler seg igjen og fortsetter på reisen.
Dromaeosauridae ser ut til å ha gått glipp av den sjansen…
…men elven har gjort arbeidet for dem.
Det finnes alltid ofre.
Det er et festmåltid, og mer mat enn de har hatt hele vinteren.
I isverdenen varer mulighetene bare en kort tid.
Våren er kort og sommeren er snart over.
Det er mye som må gjøres før vinteren gir nye utfordringer.
Der hvor elven blir bredere og renner saktere
legger den også igjen silt,
og nye øyer blir til.
Enkelte dyr har dratt nytte av det til å samle seg for vårens ritualer.
Våren er endelig her.
Et dusin Ornithomimus-hanner forbereder seg
på årets viktigste øyeblikk.
De merkelige strutselignende dinosaurene velger øyenes trygghet
til å skrape ut kratre, det første trinnet i å lage et reir.
Når hunnene kommer,
vil de pare seg med hannen som har bygd det beste reiret.
De som kommer sist oppdager at det er liten plass.
Det er kun plass ytterst på øya.
Men å finne en reirplass er bare begynnelsen.
Når eggene til slutt er lagt, må de holdes varme på vegetasjon.
Det er ikke enkelt å finne nok material til reiret.
Derfor er det enkelte Ornithomimus som tyr til tyveri.
Én fordel med å ankomme sent
er at naboen alt har gjort mesteparten av arbeidet.
Et ubeskyttet reir er altfor fristende.
I kolonier som denne kan det være så vanlig med tyveri
at reirmateriale på ett tidspunkt
har vært en del av nesten alle reirene på øya.
Men å stjele er risikabelt.
Tatt på fersken.
Et par nebbdinosaurer går forbi.
De spiser greiner med løv.
Man må kunne beskytte eiendommen sin.
Det kan ta flere år å lære seg å bygge et perfekt reir.
Men suksess handler ikke bare om erfaring.
I en overfylt koloni finnes det alltid flere ofre.
Øyene i elva gir Ornithomimus et fristed
for både eggene og ungene, når eggene klekkes.
Lenger nord er temperaturen lavere og forholdene barskere.
Men det er dit de svære nebbdinosaurene med hodekam er på vei.
De vil benytte seg av spesielt ett sted.
Et som kan gi dem noe helt spesielt.
Den lange halsen er svært elegant og har gitt dem deres navn.
Olorotitan, eller kjempesvane.
Brølene deres forsterkes av hodekammen, som er hul.
De er på vei mot et av verdens største vulkanområder.
Det er et farlig og fiendtlig sted.
Men Olorotitan kommer tilbake år etter år…
…fordi vulkanene holder bakken varm.
Det er her de legger sine egg.
Den varme vulkansanden fungerer som inkubator for eggene.
Noen uker etter at flokken har ankommet, klekkes eggene.
Nebbdinosaurene passer godt på ungene sine.
De tar med seg munnfuller med planter som de kan spise.
Hvert reir kan inneholde over 20 unger.
Ungene har kommet på et tidspunkt hvor det er rikelig med mat.
Fordi solen ikke går ned på flere uker
vokser sneller raskt her,
og det er nok mat til hele flokken.
Disse plantene har et høyere næringsinnhold enn det grønneste gress.
Og ungene vokser raskt mens sommerdagene er lange.
De når halv størrelse alt i sitt første år.
Akkurat nå er disse vulkanske våtmarkene de mest produktive stedene på planeten.
Både over…
…og under vannoverflaten.
Men den produktiviteten gir også nebbdinosauren problemer.
Varme, grunne vann er det perfekte stedet for eggene
til myggen.
Hvert år blir dette paradiset til et levende helvete.
Nebbdinosauren har overraskende tynn hud.
De har derfor lite vern mot blodsugende insekter.
Den evige plagen gjør det vanskelig å spise.
De blir svært svake.
Ungene kan miste livstruende mye blod.
Til slutt blir flokken nødt til å flykte fra pesten.
Hvis ungene ikke kan holde følge, forlater moren dem.
Når de kommer høyere opp, gir vinden dem litt lindring.
Men bare for de som kommer seg så langt.
Hundrevis av nebbdinosaurer klekkes, men bare 10 % overlever det første året.
Men de som gjør det, har en stor mulighet til å vokse opp.
Ved å legge reirene i vulkandalen
gir foreldrene ungene den beste starten de kan få.
Selv om den korte og varme polarsommeren har mye å by på,
finnes det også farer.
Varm luft stiger og får en elektrisk ladning.
Dette skaper mange og voldsomme stormer.
Helt nord i Amerika
har den frodige vegetasjonen fått konstant sollys,
og den er nå knusktørr.
De fleste dyr flykter fra flammene.
Men for enkelte gir denne katastrofen nye muligheter.
En 180 cm lang dinosaur, en troodontid,
er en av de minste medlemmene i gruppen theropoder.
De store øynene gir den et godt syn, selv i all røyken.
I forhold til dyrets størrelse, er hjernen en av de største på planeten.
Den er den mest intelligente, tilpasnings- dyktige og mest vellykkede jegeren her.
Troodontider samler seg like ved brannen for å jakte på dyr som vil unngå flammene.
Alt som sprer brannen gir flere muligheter
til den mest geniale arktiske jegeren akkurat nå.
Suksess.
Når den korte sommeren er over,
begynner de skogene som overlevde brannene å skifte farge.
Det er høstens siste fanfare før mørketiden setter inn.
I Antarktis ligger isen på de høyeste fjellene selv om sommeren.
Nå som temperaturen faller og dagene blir kortere,
sprer polarvinteren seg igjen over hele landskapet.
Dyrene må forberede seg på den.
Den sørlige halvkule har sine egne dinosaurarter.
Disse tre er unge Antarctopelta, som er planteetende dinosaurer.
De har også en av denne verdens beste rustning.
Allikevel har ungene det best om de er sammen.
Så langt sør som dette
slutter plantene de er avhengig av å vokse i flere måneder.
Når det nærmer seg vinter, bruker ungene mer tid på å hvile.
Ved å finne ly sammen, kan de spare på varmen, og dermed energien.
De har kraftige forbein som de kan bruke til å gjøre vinterhiet større.
Men hver gang de kommer tilbake, har de blitt litt større.
Hiet virker noe mindre…
…og båndet mellom dem begynner å bli noe tynnslitt.
Dette er en sårbar tid for alle dyr som vokser.
Det kommer en tid hvor de må separeres
og ta sine første forsiktige skritt mot sitt eget revir.
Flokken med nebbdinosaurer er igjen på farten.
Det er lite mat, så de store planteeterne
må lete etter mat i varmere strøk.
De forlater dyrene som blir igjen i den kalde polarvinteren.
Det å finne et passende revir kan føre et dyr langt fra der livet begynte.
Det er en oppgave som mange ikke vil overleve.
Et bra revir må ha et sted hvor man kan søke ly.
Kanskje en hule.
Selv på de kaldeste månedene er temperaturen stabil i de fleste hulene.
Men han er ikke den første som ble tiltrukket av denne.
Hulen gløder.
Dette er soppmyggens larver
som produserer lys for å tiltrekke seg insekter.
Det er det perfekte stedet
for en Antarctopelta å unnslippe det verste vinterværet.
Han vil være trygg her under de levende stjernene…
…mens snøen faller på utsiden.
På de kaldeste månedene kan den nordlige delen av Arktis fryse
til et fantastisk isbelagt eventyrland.
Ikke alle dinosaurer velger å dra eller å finne ly.
De største har styrke nok til å klare seg her.
Pachyrhinosaurus.
Planteetere på to tonn med en særdeles flott rustning på hodet.
De søker ly i skogen
mens de spiser de siste bladene fra trærne og leter etter frukter mellom bregnene.
Høstens brunsttid er over,
men de mindre dominerende hannene prøver å klatre i hierarkiet.
Men de har glemt hvem som er sjefen.
Den gamle oksen er fremdeles imponerende,
og det er få som tør å utfordre ham.
Hanner som slåss har liten tid til å spise og hvile.
Nå som det er lite mat, er det vanskelig å gjenoppbygge styrke
og det tar lenger tid før skader leges.
Og for å strø salt i såret…
…er Arktis' største rovdyr alltid ute på jakt.
Nanuqsaurus.
En av T. rex' mindre slektninger.
Men den er stor nok til å kunne ta seg av en Pachyrhinosaurus.
For disse to gamle motstanderne, i forhold som dette,
vil ikke kampen bli avgjort ved et overraskelsesmoment, men ved strategi.
Det er vanskelig for flokken å stå samlet blant trærne.
Individer kan lett skilles ut.
Den nervøse flokken slår retrett ut mot åpent landskap.
Nanuqsaurus følger etter.
Her ute kan flokken stå samlet
og forme en ugjennomtrengelig mur bygd av hoder og muskler.
Snøstormen blir kraftigere.
Situasjonen er fastlåst.
Slike konfrontasjoner kan vare i flere dager.
Flokken bør være trygg så lenge de holder sammen.
Men Nanuqsaurus avventer situasjonen…
…og ser etter svakheter nå og da.
Snøstormen fører til en midlertidig våpenhvile.
Men så snart den er over, fortsetter kampen.
Her blir nervene satt på prøve.
Alt som skal til er at ett dyr bryter ut av rekken,
og så vil panikken spre seg.
Nå som flokken er på flukt, har rovdyrene en sjanse.
Mens jakten pågår, er det en sliten okse som ikke klarer å holde følge med resten.
Alt han kan gjøre er å snu seg og møte angriperne.
En Pachyrhinosaurus har tapt kampen.
Krigen vil fortsette hele vinteren.
Dyrene går nå flere måneder med mørke i møte
før solen kommer tilbake og gir lindring til de ekstraordinære skapningene
i isverdenen.
I neste episode
ser vi en flyvende kjempe på størrelse med en giraff jakte på sitt bytte
blant trærne i våre forhistoriske skoger.
Og under løvtaket på denne grønne planeten
er det dinosaurer som ligger i bakhold, viser seg fram, og som går under jorden.
For å se forskningen bak historiene,
kan du gå til Prehistoric Planet-sidene.
Tekst: Tina Shortland