DAVID ATTENBOROUGH BEMUTATJA
Bizonyára a valaha létezett legfigyelemreméltóbb állat,
és biztosan az egyik leghíresebb, a dinoszaurusz.
Tyrannosaurus rex.
Egy állat, amely beindítja mindannyiunk képzeletét.
Milyen állat volt?
Hogy nézett ki? Hogyan élt?
Nos, a tudományos kutatás választ adott az ilyen jellegű kérdésekre.
És nem csak a T.-rexről,
hanem a mellette élő más fajokról is.
És a legújabb képalkotási technológiának köszönhetően életre tudjuk őket kelteni.
A Föld bolygó, 66 millió éve.
Az égboltot betöltik a repülő óriások.
A tengerekben roppant méretű hüllők járőröznek a mélységben.
És a szárazföldön dinoszauruszok minden fajtája,
mindegyikük az életben maradásért küzd.
Mostanra nagyon sokat tudunk a dinoszauruszok uralta világról.
Ez az ő történetük.
Prehisztorikus bolygó
Jégvilág
Az élet itt a legkíméletlenebb,
a Föld bolygó messzi déli és északi tájain.
A dinoszauruszoknak azonban mégis sikerült benépesíteniük ezeket a sarkvidékeket.
Messze északon Amerikában ez az aprócska vadász, a dromeoszaurusz
sikeresen túlélt három hónapnyi teljes sötétséget.
És most végre-valahára beköszöntött a tavasz.
Tollruha borítja,
mivel testében képes hőt termelni,
melyből a lehető többet meg kell őriznie.
Ez kihívást jelent minden dinoszaurusznak ezen a hideg szélességi fokon.
Miközben fürgén halad a hó felszínén,
ellenőrzi a helyeket, ahol valamikor már talált élelmet.
E jégvilágban nincs olyan lehetőség, amely túl apró ahhoz, hogy semmibe vegyék.
És a sikerhez, mint általában, ezúttal is kell a jó…
…időzítés.
Bár a Föld történelmének ebben a szakaszában
a sarkvidékek viszonylag melegek,
ezeken a tájakon mégis az évszakok szélsőséges változásai uralkodnak.
Mire a nap közel három hónap után először felkel,
minden állatnak készen kell állnia, hogy a lehető legjobban kihasználja a fényt
és a közelgő melegebb napokat.
A kis dromeoszauruszoknak csapatban kell vadászniuk,
ha nagy zsákmányt akarnak elejteni.
Itt közeleg az első esélyük ebben az évszakban.
Egy hadroszauruszcsorda.
Ezek a kacsacsőrű dinoszauruszok minden évben átkelnek itt.
Nomádok, a tavasz hozta friss növényzetet keresve vándorolnak.
Hatalmasak.
A dromeoszauruszok egyetlen esélye, ha csapatban vadásznak.
Egy folyó van előttük, melyen a csordának át kell kelnie.
A dromeoszauruszok tudják, hogy némelyikük soha nem fog átjutni.
Ahogy a tél enyhít szorításán, az olvadékvíz hatalmas erővel áradni kezd.
A csordának át kell gázolni ezen a mély, sebes folyású vízen.
A vezérek próbálják kiválasztani a legbiztonságosabb átkelőt.
A csorda óvatosan követi őket.
A fiatalok szüleik közelében maradnak.
Egyetlen rossz lépés az életükbe kerülhet.
A felnőttek a sorukra várnak, egyre idegesebben.
És ez a torlódás esélyt ad a dromeoszauruszoknak.
A fiatalokat fogják célba venni.
A pánik kezd eluralkodni a csordán.
Az átkelés, melynek rendezetten kellett volna megtörténnie, káoszba fordul.
A szülők és a fiatalok el vannak vágva egymástól.
Szerencsésen megmenekült.
A menetoszlop újra összeáll, és folytatja útját.
Úgy fest, hogy a dromeoszauruszok elszalasztották az esélyüket…
de a folyó elvégezte nekik a munkát.
Mindig van, aki odavész.
Igazi lakoma. Több táplálék, mint amihez e vadászok az egész tél során jutottak.
A jégvilágban az évszakok adta lehetőségek gyorsan elillannak.
A tavasz elrepül, és hamarosan a nyárnak is vége lesz.
Sok még a teendő, mielőtt minden viszontagságával visszatér a tél.
Lefelé, ahogy a folyók szélesedni és lassulni kezdenek,
lassanként lerakják a magukkal sodort iszapot,
amelytől szigetek hálózata jelenik meg.
Néhány állat máris megragadta a pillanatot,
hogy összegyűljön a tavaszi szertartásokra.
Végre valóban beköszöntött a tavasz.
Tucatnyi hím Ornithomimus készülődik
az éve legfontosabb pillanatára.
Ezek a különös, struccszerű dinoszauruszok ezen szigetek biztonságát választják,
hogy a fészekrakás első mozzanataként sekély krátereket kaparjanak ki.
Mikor a nőstények megérkeznek,
azokat a hímeket választják, amelyek a legjobbakat építették.
A későn érkezők számára már nemigen maradt elegendő hely.
Az egyetlen megmaradt hely a sziget peremén van.
És fészkelőhelyet találni csupán a kezdet.
Amikor a tojásokat végre lerakják,
akkor növényekkel alábélelve, melegen kell tartani őket.
Nem könnyű elegendő fészekalapanyagot találni…
ezért egyes Ornithomimusok lopásra vetemednek.
A késői érkezés egyik előnye,
hogy a szomszédok már elvégezték a fáradságos munkát.
És egy őrizetlen fészek túl nagy kísértést jelent.
Az ilyen kolóniákban a tolvajlás oly gyakori lehet,
hogy egyes fészekalapanyagok hosszabb-rövidebb ideig
a sziget majdnem minden fészkének részei voltak.
Ám a rablás kockázatos.
Tetten érték.
Egy hadroszauruszpár vetődik arra.
Fel fogják falni a lombos ágakat.
Képesnek kell lennünk rá, hogy megvédjük a tulajdonunkat.
Több évig is eltarthat a fészeképítési technika tökéletesítése.
A siker azonban nem csak a tapasztalaton múlik.
Egy zsúfolt kolóniában mindig akad egy újabb lehetséges áldozat.
Az Ornithomimusoknak ezek a folyami szigetek olyan menedékek,
melyek oltalmat nyújtanak a tojásaik, majd a kikelt kicsinyeik számára.
Északabbra a hőmérséklet alacsonyabb, és a körülmények zordabbak.
Mégis oda tartanak ezek a hatalmas, fejdíszes hadroszauruszok,
hogy kihasználják egy meghatározott hely előnyeit.
Egy olyanét, amely valami különlegeset kínál.
Ezeknek a dinoszauruszoknak különösen elegáns nyakuk van,
nevüket is innen kapták.
Ez az Olorotitan, az „Óriáshattyú”.
Hívókiáltásuk hangját felerősíti üreges fejdíszük.
A világ egyik legnagyobb vulkanikus területe felé igyekeznek.
Veszélyes és barátságtalan hely.
De az Olorotitanok évről évre visszatérnek ide…
mert e vulkánok különösen melegen tartják a talajt.
Ezért aztán itt fészkelnek.
A meleg vulkanikus homok tojásaik keltetőjeként szolgál.
Néhány héttel a csorda érkezése után a tojások kikelnek.
A hadroszauruszok odaadóan gondoskodnak kicsinyeikről.
Tele csőrrel hordják a növényeket kicsinyeik táplálására.
Minden fészekben 20-nál is több fiatal állat lehet.
A kicsik a rövid, ám gazdag nyár bősége idején érkeztek.
A soha le nem nyugvó nap erejétől
gyorsan nő errefelé a mezei zsurló,
és elegendő mennyiségben ahhoz, hogy az egész csorda jóllakhasson.
Ez a növény több tápanyagot tartalmaz, mint a legdúsabb fűféle.
És a hosszú nyári napokon a hadroszauruszbébik gyorsan nőnek.
Akár felnőtt méretük felét is elérhetik az első életévük során.
Jelenleg ezek a vulkanikus lápok
a bolygó legtermékenyebb helyei.
Úgy fent…
mint lent, a vízfelszín alatt.
De ez a nagy termékenység gondot okoz a hadroszauruszoknak.
A meleg, sekély medencék kiváló szaporodóhelyei
a szúnyogoknak.
Ez a paradicsom minden évben földi pokollá változik.
A hadroszauruszoknak meglepően vékony a bőre,
így aztán meglehetősen védtelenek a vérszívó rovarokkal szemben.
Az állandó ingerültség miatt nehéz táplálkozni,
és veszélyesen legyengülnek.
A kicsik az életüket fenyegető mértékben szenvedhetnek vérveszteséget.
Végül a csorda kénytelen továbbállni, hogy elmeneküljön az invázió elől.
Ha a fiatalok nem tudnak lépést tartani, az anyjuk elhagyja őket.
Ahogy magasabbra érnek, a szél némi enyhülést hoz.
Ám csak azok számára, akik képesek ilyen messzire jutni.
A több száz hadroszauruszbébi közül csak minden tizedik éli túl az első évét.
De amelyek megmaradnak, azoknak jó esélyük van, hogy elérjék a felnőttkort.
Azzal, hogy ebben a vulkanikus völgyben fészkeltek,
a szülők a lehető legjobb kezdést adták kicsinyeik életéhez.
Bár a rövid és meleg sarkvidéki nyár a nagy bőség ideje,
veszélyekkel is járhat.
A meleg levegő felszáll, és elektromosan feltöltődik.
Ez gyakori és heves villámlásokat okoz.
Amerika északi részén
a buja növényzet, melyet az állandó napfény táplált,
mostanra taplószárazra szikkadt.
A legtöbb állat menekül a lángok elől.
De néhányuk számára a katasztrófa lehetőséget teremt.
A 180 centiméter hosszú dinoszaurusz, a troodontid
a teropodák csoportjának kisebb tagjai közé tartozik.
Hatalmas szemével élesen lát még ebben a füstös félhomályban is.
És méretéhez képest az agya az egyik legnagyobb a bolygón.
A legokosabb, legjobban alkalmazkodó, legsikeresebb vadász az északi vidéken.
A tűz peremén
troodontidok gyülekeznek, hogy elejtsék a lángok elől menekülni próbáló állatokat.
Minden, ami terjeszti a tüzet, további lehetőségeket teremt
kora legleleményesebb vadásza számára.
Siker.
A rövid nyár végén
a nyári tüzeket átvészelő erdők elkezdenek színt váltani.
Ez az ősz utolsó virágzása, mielőtt a sötétség hónapjai elkezdődnek.
Az Antarktiszon még a nyári hónapokban is
jégpáncél borítja a legmagasabb hegyeket.
De most, hogy a hőmérséklet csökken, és rövidülnek a nappalok,
a sarkvidéki tél ismét teret hódít a szárazföldön.
Az állatoknak fel kell készülniük a visszatértére.
A déli féltekének megvannak a maga dinoszauruszfajai.
Ezek hárman fiatal Antarctopelták, kis növényevő dinoszauruszok.
Ők is a világ legjobban páncélozott állatai közé tartoznak.
Ám a fiatalabbak még így is nagyobb biztonságban vannak együtt.
Ilyen messze délen
a növények, amelyektől az életük függ, sok hónap után végül megállnak a növésben.
A tél közeledtével ezek a fiatal állatok egyre több időt töltenek pihenéssel.
A közös búvóhelyen hőt, és így energiát tudnak megtakarítani.
Erős mellső végtagjaikkal meg tudják nagyobbítani ezt a téli odút.
De minden alkalommal kicsit nagyobbra nőve térnek vissza.
Az odújuk egy kicsit kisebbnek tűnik,
és a testvéri kötelék kezd egy kicsit meglazulni.
Minden növekvő állat számára sebezhető időszak ez.
Olyan időszak, amikor el kell válniuk egymástól,
és megteszik első tétova lépéseiket, hogy saját területet találjanak.
A hadroszauruszcsordák újra útra kelnek.
Kevés a táplálék, az óriási növényevők visszatérnek,
hogy melegebb tájakon keressenek ehetőt…
hátrahagyva azokat, akik kitartanak a dermesztő sarki télben.
A megfelelő terület keresése
messzire viheti az állatokat onnan, ahol az életük kezdődött.
És ezt a keresést sokan nem élik túl.
Egy jó területen lennie kell búvóhelynek is.
Talán egy barlangnak.
A legtöbb barlang hőmérséklete
még a leghidegebb hónapokban sem változik szinte semennyit.
Csakhogy nem ő az első, aki vonzónak találta ezt a barlangot.
Ez a barlang világít.
Ezek a fények a gyászszúnyog lárváit csábítják,
a gombák fényt bocsátanak ki, hogy magukhoz vonzzák rovarzsákmányukat.
Ez a tökéletes hely
az Antarctopeltának, hogy elmeneküljön a legkeményebb téli időjárás elől.
Biztonságban lesz e különös, élő csillagzat alatt…
miközben odakint havazni kezd.
A leghidegebb hónapokban a sarkvidék messzi északi része
káprázatos téli világgá fagyhat.
Nem minden dinoszaurusz választja a távozást vagy a búvóhelykeresést.
A legnagyobbaknak megvan hozzá az erejük, hogy dacoljanak a téllel.
Pachyrhinosaurusok.
Kéttonnás növényevők kiterjedt páncélzattal a fejükön.
Az erdőben keresnek menedéket,
megszabadítják utolsó leveleiktől az alvó fákat,
és feltúrják a páfrányokat hullott gyümölcsöt keresve.
Az őszi bőgési szezonnak vége,
de a kevésbé domináns hímek még mindig próbálnak feljebb jutni a rangsorban.
De elfelejtették, ki parancsol.
Ez az öreg bika még mindig félelmetesen erős,
olyan, akinek kevés merész kihívója akad.
A viaskodó hímeknek alig van idejük enni vagy pihenni.
Mivel az élelem mostanra szűkössé vált, így nehéz visszanyerni az erejüket,
és a sérülések lassabban gyógyulnak be.
A helyzetet tovább rontja…
…hogy az északi sarkvidék legerősebb ragadozója állandóan vadászik.
A Nanuqsaurus.
A T.-rex kisebb termetű rokona,
azonban még így is elég nagy, hogy leterítsen egy Pachyrhinosaurust.
Ilyen körülmények között az ősi ellenségek csatáját
nem a meglepetés ereje, hanem a stratégia dönti el.
A fák között nehéz a csordának szoros egységet alkotni.
Az egyes állatokat gyorsan el lehet vágni a többiektől.
Az ideges csorda taktikai megfontolásból visszavonul a nyílt terepre.
A Nanuqsaurusok követik.
Odakint a csorda össze tudja zárni sorait,
és a páncélozott fejek és az izmos testek áthatolhatatlan falat alkotnak.
A hóvihar egyre rosszabb.
Nyugtalan patthelyzet alakult ki.
Az ehhez hasonló szembenállások napokig is eltarthatnak.
A csorda addig van biztonságban, amíg együtt marad.
Ám a Nanuqsaurusok kivárják az alkalmat…
időről időre próbára téve gyengeségüket.
A hóvihar most átmeneti tűzszünetet hoz.
De amint véget ér, a csata folytatódik.
Ebben az ideget próbáló helyzetben
elég, ha csak az egyik állat megtöri a sort…
és a pánik hamar eluralkodik.
A menekülő csordával szemben már van esélye a ragadozóknak.
Az üldözés közben
az egyik fáradt bika képtelen lépést tartani a többiekkel.
Mígnem már csak annyit tehet, hogy megfordul, és szembenéz támadóival.
Egy Pachyrhinosaurus elvesztette a csatát.
Ám a háború egész télen át folytatódik.
Az itt élő állatokra most hónapokig tartó, teljes sötétség vár,
mielőtt a nap visszatérve enyhülést hoz ezeknek a kivételes teremtményeknek
a jég világában.
A Prehisztorikus bolygó következő részében
egy zsiráfméretű repülő óriás vadászik zsákmányára
a prehisztorikus erdő fáinak kusza rengetegében.
És e zöld bolygó lombkoronája alatt
a dinoszauruszok lesből támadnak, udvarolnak, sőt a föld alatt vándorolnak.
A történetek tudományos hátterének megismeréséért
látogassanak el műsorunk, a Prehisztorikus bolygó weboldalára!
A feliratot fordította: Binder Natália