JUTUSTAB DAVID ATTENBOROUGH
Küllap üks kõige märkimisväärsemaid loomi, kes on eales olemas olnud,
ja kindlasti üks kuulsamaid, on dinosaurus.
Tyrannosaurus rex.
Loom, kes sütitas me kõigi kujutlusvõime.
Milline loom ta oli?
Kuidas ta välja nägi? Mil moel ta elas?
Teaduslikud uuringud on nüüd sellistele küsimustele vastanud
ja mitte ainult T. rex'i,
vaid ka teiste liikide kohta, kes temaga samal ajal elasid.
Ning uusima visualiseerimistehnikaga saame nad kõik ellu äratada.
Planeet Maa, 66 miljonit aastat tagasi.
Taevas on täis lendavaid hiiglasi.
Meresügavustes patrullivad koletud roomajad.
Ning maa peal üritavad kõiksugused dinosaurused
raskuste kiuste elus püsida.
Teame nüüd nii palju maailmast, mida dinosaurused valitsesid.
See on nende lugu.
Jäämaailmad
Elu on raskeim maakera kõige põhja- ja lõunapoolsematel aladel.
Dinosaurused on aga suutnud need polaarpiirkonnad koloniseerida.
Ameerikas kaugel põhjas on see tilluke kütt, dromaeosaurus,
suutnud kolm kuud peaaegu pilkast pimedust üle elada.
Ja nüüd on viimaks kevad kohal.
Tal on sulestik,
et hoida alles võimalikult palju soojust, mida ta oma kehaga tekitab.
See on nendel külmadel laiuskraadidel kõigi dinosauruste jaoks raske.
Nobedalt üle lume liikudes
vaatab ta üle paigad, kust on varem toitu leidnud.
Selles jäises maailmas pole ükski võimalus liiga väike ja eiratav.
Ning õnnestumiseks on vaja,
nagu ikka, head… ajastust.
Käesoleval perioodil Maa ajaloos on polaarpiirkondades küll suhteliselt soe,
aga sellegipoolest valitsevad neid maid äärmuslikud aastaajalised muutused.
Kui päike tõuseb esimest korda peaaegu kolme kuu jooksul,
peab iga loom olema valmis võtma viimast päevavalgusest
ja tulevastest soojematest päevadest.
Väiksed dromaeosaurused peavad koos töötama,
kui tahavad suurt saaki kätte saada.
Ja siit tuleb nende aastaaja esimene võimalus.
Hadrosauruste kari.
Need pardinokaga dinosaurused läbivad siinset ala iga aasta.
Nad on nomaadid, kes otsivad kevadega kaasnenud värskeid taimi.
Nad on hiiglaslikud.
Dromaeosauruste ainus lootus on tiimina tegutseda.
Ees on jõgi, mille kari peab ületama.
Ja dromaeosaurused teavad, et igal hadrosaurusel see ei õnnestu.
Talve haarde lõdvenedes hakkab sulavesi tohutu jõuga voolama.
Kari peab läbima selle sügava voolsa vee.
Juhid üritavad turvalisima ületuskoha valida.
Kari järgneb ettevaatlikult.
Noorukid püsivad oma vanemate lähedal.
Vale sammuga võib siin oma elu kaotada.
Oma korda ootavad täiskasvanud muutuvad närviliseks.
Ning see pudelikael annab dromaeosaurustele võimaluse.
Nende sihtmärgiks on noorukid.
Karjas hakkab paanika levima.
Plaanitud korrapärane ületus asendub kaosega.
Vanemad lahutatakse oma järglastest.
Õnnelik pääsemine.
Kolonn moodustub uuesti ja jätkab oma teekonda.
Paistab, et dromaeosaurused magasid oma võimaluse maha…
aga jõgi tegi nende eest töö ära.
Ohvreid on alati.
See on pidusöök. Need kütid pole kogu talv nii palju toitu näinud.
Jäämaailmas on aastaajalised võimalused põgusad.
Kevad on lühike ja suvi saab peagi läbi.
Teha on palju, enne kui talvised raskused naasevad.
Allavoolu, kui jõed laienevad ja aeglustuvad,
hakkab neis kantud sete maha jääma
ning nähtavale ilmub saarte võrgustik.
Mõned loomad on juba kasutanud võimalust kevadiste rituaalide jaoks koguneda.
Kevad on lõpuks tõesti kohal.
Kümned isased Ornithomimus'ed valmistuvad oma aasta tähtsaima hetke jaoks.
Need kummalised jaanalinnulaadsed dinosaurused valivad saarte turvalisuse,
et pesa tegemise esimese sammuna madalaid auke kaevata.
Kui emased saabuvad,
valivad nad paaritumiseks isased, kes parima augu kaevasid.
Hilised saabujad avastavad, et ruumi napib juba niigi.
Ruumi on järel vaid saare ääres.
Ja pesitsemiseks koha leidmine on alles algus.
Kui munad lõpuks munetakse,
tuleb neid taimede abil soojas hoida.
Pesa jaoks piisavalt materjale leida pole kerge…
mistõttu mõned Ornithomimus'ed hakkavad vargil käima.
Üks hilja saabumise eeliseid on see, et naabrid on juba raske töö ära teinud.
Valveta pesa on liiga ahvatlev.
Säärastes kolooniates võib varastamine olla nii levinud,
et mõni ehitusmaterjal on ühel või teisel ajal
olnud peaaegu igas saare pesas.
Varastamine on aga riskantne.
Teolt tabatud.
Paar hadrosaurust lähevad mööda.
Nemad söövad lehtedega oksi.
Seega tuleb oma vara kaitsta.
Pesa ehitusoskuste täiustamiseks võib mitu aastat kuluda.
Kuid edu ei sõltu ainult kogemustest.
Rahvarohkes koloonias on alati mõni teine potentsiaalne ohver.
Ornithomimus'te jaoks pakuvad need jõesaared varjupaika
nii munadele kui ka koorunud järglastele.
Põhja pool on temperatuurid madalamad ning olud raskemad.
Kuid sinna need tohutud harjaga hadrosaurused lähevadki,
et ühte konkreetset kohta kasutada.
Kohta, mis pakub midagi erilist.
Nendel dinosaurustel on pikad elegantsed kaelad, mille järgi said nad oma nime.
Olorotitan ehk „hiiglaslik luik“.
Nende hüüdeid võimendavad peas kasvavad õõnsad harjad.
Nad on teel ühe maailma suurima vulkaanilise piirkonna poole.
See on ohtlik ja vaenulik koht.
Ent Olorotitan'id naasevad siia iga aasta…
sest vulkaanid hoiavad pinnast iseäranis hästi soojana.
Seega käivad nad siin pesitsemas.
Soe vulkaaniline liiv on nende munadele inkubaatoriks.
Ja paar nädalat pärast karja saabumist kooruvad munadest järglased.
Hadrosaurused hoolitsevad oma poegade eest ettevaatlikult.
Nad toovad suuga neile söögiks taimi.
Igas pesas võib olla üle 20 poja.
Järglased saabusid põgusa, ent küllusliku suve ajal.
Tänu päikesele, mis ei looju mitu nädalat,
kasvab osja siin kiiresti
ja piisavalt rohkelt, et kogu karja toita.
Nendes taimedes on toitaineid rohkem kui kõige lopsakamas rohus.
Ning pikkade suvepäevadega kasvavad hadrosaurusepojad kiiresti.
Nad võivad esimese aastaga poole täiskasvanu suuruseks kasvada.
Praegu on need vulkaanilised märgalad
kõige produktiivsemad paigad planeedi peal.
Nii väljaspool vett…
kui ka vee all.
Aga seesama produktiivsus hakkab hadrosaurustele probleeme tekitama.
Soojad madalad loigud on suurepärased paljunemiskohad
moskiitode jaoks.
See paradiis muutub iga aasta maapealseks põrguks.
Hadrosaurustel on üllatavalt õhuke nahk
ja seega napp kaitse vereimejate putukate eest.
Lakkamatu ärritusega on raske süüa
ja saurused jäävad ohtlikult nõrgaks.
Ning pojad võivad eluohtlikult palju verd kaotada.
Lõpuks on kari sunnitud edasi liikuma, et selle katku käest pääseda.
Kui järglased sammu ei pea, hülgavad nende emad nad.
Kõrgemale ronides pakuvad tugevad tuuled veidi leevendust.
Aga vaid neile, kes nii kaugele kõndida suudavad.
Sadadest koorunud hadrosaurustest elab oma esimese aasta üle vaid kümnendik.
Kuid vastu pidanud poegadel on head šansid täisikka jõuda.
Selles vulkaanilises orus pesitsedes
annavad vanemad oma järglastele elus parima võimaliku alguse.
Lühike ja soe polaarsuvi on küll rikkalik aeg,
aga sellega võivad ka ohud kaasneda.
Soe õhk tõuseb ja omandab elektrilaengu.
Ning see tekitab sagedasi ja võimsaid äiksetorme.
Ameerika põhjaosas
on pideva päikesevalgusega kasvanud lopsakas taimestik
nüüd purukuivaks küpsenud.
Enamik loomi põgenevad leekide eest.
Mõnede jaoks aga loob katastroof võimalusi.
See 180 cm pikk dinosaurus, troodonlane,
on teropoodide alamklassi üks väiksemaid liikmeid.
Oma tohutute silmadega näeb ta teravalt isegi suitsuses vidus.
Ja oma kasvu kohta on tal üks planeedi suurimaid ajusid.
Ta on üks kõige kohanemisvõimelisemaid, targemaid ja edukamaid kütte Arktikas.
Tulekahju ääres kogunevad troodonlased, et leekide eest pagevaid loomi varitseda.
Kõik, mis aitab tulel levida, loob rohkem võimalusi
oma aja kõige geniaalsema arktilise küti jaoks.
Õnnestus.
Lühikese suve lõpuga
hakkab tulekahjud üle elanud metsade värvus muutuma.
See on sügise viimane õitseng, enne kui pimeduse kuud algavad.
Antarktikas püsib jää kõrgeimate mägede küljes isegi suvekuudel.
Aga nüüd, mil temperatuurid langevad ja päevad lühenevad,
levib polaartalv taas üle kogu maa.
Loomad peavad nüüd selle tagasitulekuks valmistuma.
Lõunapoolkeral on omad dinosauruseliigid.
Need kolm on noored Antarctopelta'd, väiksed taimtoidulised dinosaurused.
Nad on ka ühed selle maailma enim soomustatud loomad.
Sellegipoolest on noorukitel koos turvalisem.
Nii kaugel lõunas
lakkavad taimed, millest nad sõltuvad, mitmeks kuuks kasvamast.
Talve lähenedes veedavad need noorukid rohkem aega puhates.
Koos varjudes hoiab kokku soojust ja seega ka energiat.
Võimsate eesjäsemetega saavad nad seda talvist urgu suurendada.
Aga siia naastes on nad iga kord veidi suuremaks kasvanud.
Nende urg tundub veidi väiksem olevat
ja vennalik side hakkab kergelt katkema.
See on iga kasvava looma jaoks ohtlik aeg.
Aeg, mil igaüks peab oma teed minema
ja enda territooriumi leidmiseks esimesed sammud astuma.
Hadrosauruste karjad on taas liikvel.
Sööginappuse tõttu lähevad need tohutud herbivoorid
taas soojematelt maadelt toitu otsima…
jättes teised jääkülma polaartalve taluma.
Sobiva territooriumi otsing
võib viia loomad kaugele kohast, kus nende elu algas.
Paljud ei ela seda otsingut üle.
Heal territooriumil peab olema koht, kuhu varjuda.
Koobas ehk.
Isegi kõige külmematel kuudel
ei muutu temperatuur enamikus koobastes peaaegu üldse.
Aga tema pole esimene, keda see paik ligi meelitas.
See koobas helendab.
Need on seenesääse vastsete tillukesed söödad,
mis tekitavad valgust, et putukatest saaki ligi meelitada.
See on täiuslik koht,
kuhu Antarctopelta'l halvima talveilma eest põgeneda.
Nende kummaliste elusate tähtede all on ta kaitstud…
sellal kui väljas hakkab lund sadama.
Kõige jäisematel kuudel võib Arktika põhjapoolseim ala
suurejooneliseks talviseks imedemaaks külmuda.
Mõnede dinosauruste valik pole lahkuda ega varjuda.
Suurimad on piisavalt tugevad, et talve ära kannatada.
Pachyrhinosaurus'ed.
Kahetonnised herbivoorid, kelle pead on ekstravagantse turvisega.
Nad otsivad pelgupaika metsast,
eemaldades viimaseid lehti uinunud puudelt
ja otsides puuvilju maast sõnajalgade vahelt.
Sügisene innaaeg on möödas…
aga vähem dominantsed isased üritavad ikka sotsiaalses hierarhias tõusta.
Ent neil on ununenud, kes on karja juht.
See vana pull on siiani muljet avaldavalt tugev.
Vähesed julgevad talle väljakutse esitada.
Võitlevad isased ei jõua peaaegu üldse süüa ega puhata.
Toidunappuse tõttu on nüüd raske jõuvarusid täiendada
ning vigastused paranevad kauem.
Olukorra teeb halvemaks see…
et Arktika kõige võimsam kiskja on alati varitsemas.
Nanuqsaurus.
T. rex'i väiksem sugulane,
kes on siiski piisavalt suur, et Pachyrhinosaurus't jahtida.
Nende iidsete vastaste puhul otsustab siinsetes oludes
lahingu tulemuse strateegia, mitte üllatusrünnak.
Puude vahel on karjal raske end üheskoos kaitsta.
Indiviide saab kähku eraldada.
Pabinas kari teeb taktikalise otsuse lahtisele maastikule taganeda.
Nanuqsaurus'ed järgnevad.
Siin saab kari oma ridu tugevdada
ning soomustatud peadest ja lihastest läbitungimatu seina moodustada.
Lumetorm ägeneb.
Vastasseis on rahutu.
Sellised konfrontatsioonid võivad mitu päeva kesta.
Kari peaks olema kaitstud, kuniks kokku hoiavad.
Nanuqsaurus'ed aga ootavad…
ning otsivad vahel nõrku kohti.
Lumetorm toob nüüd endaga ajutise vaherahu.
Aga lahing jätkub kohe, kui lumetorm möödub.
Säärase närvide proovikivi puhul
piisab sellest, kui üksainus loom lahku lööb.
Paanika levib siis kiiresti.
Karja põgenedes avaneb kiskjatel võimalus.
Tagaajamine jätkub ja üks väsiv pull ei jaksa ülejäänutega sammu pidada.
Lõpuks ei jää tal muud üle, kui ümber pöörata ja ründajatega silmitsi seista.
Üks Pachyrhinosaurus on lahingu kaotanud.
Aga sõda jätkub kogu talve.
Siinseid loomi ootab nüüd ees mitu kuud pilkasust,
enne kui päike naaseb ja kergendab nende erakordsete olendite elu
selles jäämaailmas.
Järgmises osas
jahib kaelkirjakusuurune lendav hiiglane oma saaki
esiajaloolise metsa puude sasimikus.
Ja selle rohelise planeedi võrastiku all
dinosaurused varitsevad, edvistavad ja käivad isegi maa all.
Avastamaks lugude taga peituvat teadust,
minge kohe saate „Prehistoric Planet“ kodulehele.
Tõlkinud Silver Pärnpuu