Et af de mest bemærkelsesværdige dyr, der nogensinde har levet,
og i hvert fald et af de mest berømte, er dinosauren.
Tyrannosaurus rex.
Et dyr, der sætter gang i fantasien hos os alle.
Hvilken slags dyr var det?
Hvordan så den ud? Hvordan levede den?
Videnskabelig forskning har nu besvaret disse spørgsmål
og ikke kun om T. rex,
men om de andre arter, der levede samtidig med den.
Og den nyeste billedteknologi giver os mulighed for at vække dem til live.
Planeten Jorden for 66 millioner år siden.
Himlen er fyldt med flyvende kæmper.
I havene patruljerer kæmpemæssige reptiler i dybet.
Og på landjorden lever alle slags dinosaurer
i evig kamp for overlevelse.
Vi ved nu en masse om den verden, som blev regeret af dinosaurerne.
Her er deres historie.
I millioner af år er landjorden på planeten blevet formet af vand.
Floderne, der flyder her, former stadig de enorme slugter.
Den slags områder er hjemsted for flyveøgler.
Pterosaurer.
Deres vinger af hud strækker sig fra fingre til ankel.
Og de kan flyve hundredvis af kilometer om dagen.
Hver aften kommer enorme flokke til denne slugt for at sove på de smalle afsatser.
Det er sikrest at være mange.
Og kun få jægere fra landjorden vover sig herop.
Men én gør.
En slags dinosaur. Velociraptor.
Deres krop holdes varm af fjer, men de kan ikke flyve.
De er dog usædvanligt adrætte.
Heldigvis.
Ét forkert skridt her kan være katastrofalt.
Flyveøglerne er urolige.
De går i luften ved det mindste tegn på fare.
Hvis Velociraptor vil have mad, er overraskelseselementet afgørende.
De lette kroppe og fjerklædte arme hjælper dem med at styre nedstigningen.
Og deres brede haler gør, at de kan holde balancen.
Flyveøglerne i udkanten af kolonien vil være de letteste mål.
Brølet fra vandfaldet overdøver lyden af de rullende sten.
Hunnen går højere op.
De to hanner holder sig forneden.
Nogle af flyveøglerne er næsten inden for rækkevidde.
Hun fik en, men nu er hele kolonien advaret.
I kaosset ryger hendes bytte ud over kanten.
Hunnen afprøver effektiviteten af den fjerklædte hale.
Og til sidst får hun sit måltid.
Hannerne står tilbage med alle flyveøglerne.
Ferskvandets kræfter er tydelige over hele planeten.
Temperaturerne er høje.
Der er voldsomme storme og skybrud.
Meget af Nordamerika er dækket af tyk og frodig skov.
Her lever nogle af de allerstørste planteædere, der nogensinde har fandtes.
Og de er selv bytte for de mest glubske jægere.
Tyrannosaurus rex.
Denne gamle han har lige nedlagt en Triceratops.
Men undervejs er han blevet såret.
T. rex er bygget til at jage store planteædere...
...men mange af dem har udviklet tunge forsvarsvåben.
Årtier i kamp mod pansrede byttedyr har efterladt ar på hans krop.
Én kamp har endda kostet ham halespidsen.
Disse nye skader er mere alvorlige.
I hans høje alder er en infektion en reel risiko.
Flodvandet kan rense hans sår.
Han har gode chancer for at opleve endnu et slagsmål.
Men den dag kan komme, før han venter det.
En anden T. rex.
En fremmed.
Men den nytilkomne har en anderledes duft.
Det er en hun.
Hun er yngre og mindre.
Ikke desto mindre er hun måske en rival.
Han viser dog tydeligt, at han ikke er interesseret i at slås.
Han vil hellere parre sig.
Det går hun med til.
Ansigtet på en tyrannosaur er meget følsomt over for berøring,
og de gnubber snuder.
Hans størrelse og ar efter kampe er bevis på, at han er en overlever.
Og måske gør det ham i hendes øjne til en attraktiv mage.
Så de bliver sammen.
Og de følgende uger parrer de sig ofte.
På et tidspunkt vil hun lægge op til 15 æg.
Med dem kommer løftet om næste generation.
Levesteder, der afhænger af ferskvand, kan ændre sig hurtigt og markant.
I dele af Centralasien
fylder den voldsomme nedbør i regntiden floderne, til de går over deres bredder.
De omgivende sletter oversvømmes.
Og gennem vandet vader en af de mærkeligste af alle dinosaurer.
Deinocheirus.
Den er endnu højere end T. rex.
Og dens kraftige næbformede snude er meget effektiv til at samle vandplanter.
Denne han æder grådigt efter at have spist meget lidt i tørtiden.
Vandplanter er rige på næringsstoffer.
Og hans kæmpestore, krumme kløer, 20 centimeter lange,
kan trække dem op fra langt under overfladen.
Han er selv en kilde til føde for mindre dyr.
Blodsugende fluer, som angriber hans pelsdragt.
De er irriterende og gør ondt.
Og selvom de enorme kløer er gode at kradse med...
...er der altid steder, han ikke kan nå.
For at nå derom har han brug for hjælp.
Et dødt træ. Det kunne være løsningen.
Meget bedre.
Nu kan han komme tilbage til maden.
Men en kost, der næsten udelukkende består af våde planter,
har én uundgåelig konsekvens.
Det, der var føde for én, bliver gødning for mange andre.
Og en kæmpe så stor som Deinocheirus kan producere over 20 ton møg om året.
Det sydlige Afrika.
Her skaber regntiden også oversvømmelser.
Og landskabet bliver en labyrint af smalle kanaler,
der løber mellem de utallige små øer.
Dette er nu en sumpskov.
Den tiltrækker et af de største flyvende dyr, som nogensinde har levet på Jorden.
En kæmpe flyveøgle. Quetzalcoatlus.
Det her er en hun. Hun har et vingefang på over ni meter.
Hun er kommet her af én særlig grund.
De små øer, skabt af den stigende vandstand,
er et godt sted for hende at lægge sine æg.
Quetzalcoatlus er helt sikkert mesterlige flyvere,
men de er, måske lidt overraskende, også meget dygtige på jorden.
Hver vinge understøttes af den forlængede knogle i fjerde finger.
Ved at vende vingerne opad kan hun gå meget effektivt på alle fire.
Hun er kommet for at lave en rede.
Hun vælger at gøre det på fugtig, sumpet jord,
som vil forhindre hendes æg med den bløde skal i at tørre ud.
De første to er kun begyndelsen.
De næste tre uger vil hun bevogte den åbne rede...
...og tilføje to æg mere cirka hver anden dag.
At producere æg kræver store anstrengelser og energi.
Hvert æg er enormt og vejer omkring et kilo.
Til sidst har hun lagt et kuld på cirka 12.
Hun dækker dem med planter for at skjule dem.
Nu skal hun have noget at spise.
Der bør være mad nok på øen til at ernære ungerne, når de udklækkes.
Men her er ikke noget, der kan stille hendes egen sult.
Hun må flyve væk og jage sit bytte et andet sted...
...og stole på, at den isolerede rede vil beskytte de uudklækkede unger,
mens hun er væk.
En anden og meget ældre Quetzalcoatlus-hun.
Hun leder også efter et sikkert sted at lægge sine æg.
Og her er måske ikke mad nok til to hold kæmpestore unger.
Men det problem kan løses.
Æg er jo trods alt meget nærende.
Redens ejer er tilbage.
Den ældre hun blev jaget væk.
Men den unge huns rede er ødelagt.
Ud af de 12 æg, hun lagde, har kun tre overlevet.
Ynglesæsonens succes hviler nu på disse tre skrøbelige æg.
Hun vil beskytte dem bedst muligt, til de udklækkes om nogle måneder.
Men efter det må ungerne klare sig selv.
Når flodvandet strømmer af sted,
skyller det flere milliarder ton sand og grus væk og flytter store kampesten.
De finere aflejringer transporteres flere hundrede kilometer,
men når floden bliver bredere, tager farten af.
Og som følge heraf begynder den at smide sin last.
Dyr, hvis forfædre levede i havet, begynder at dukke op.
Krabber.
Nogle steder er der over 20 pr. kvadratmeter.
Det her er Masiakasaurus.
En hun, 180 centimeter lang.
Og hendes mund er fuld af sylespidse tænder.
Meget nyttigt, når man skal æde et uhåndterligt, mangebenet bytte.
Krabber har måske nok en hård skal, men de er fulde af protein.
Den mulighed lader hun ikke gå fra sig.
Og ikke kun hende.
Hun har tre unger.
Kun ti centimeter høje.
Og endnu ikke helt klar til at tage de store krabber.
De er stadig afhængige af deres mors rester.
Men nogle unger udvikler tidligt deres jagtinstinkt.
Meget fristende.
De mindste krabber kan sluges hele.
Men det, de mangler i størrelse, har de desværre i tempo.
Det er bedst for ungerne ikke at komme for langt væk.
Beelzebufo, djævletudsen.
En af de største frøer, der nogensinde har levet.
Nu behøver han ikke spise igen før om en måned.
Disse sandrevler er måske nok rige på føde,
men prisen for at leve her kan være høj.
Flodvandet nærmer sig nu havet.
Et strejf af salt i vandet kan allerede smages.
Ved højvande kommer besøgende ind fra havet for at udforske kanalerne.
Elasmosaurer.
De er ægte oceangående reptiler.
Men nogle kommer ind i flodmundingen for at udforske brakvandet.
Nu bliver de flere millioner ton aflejringer,
som floderne har båret herud, endelig ledt ud i havet.
Det tager tid for flodvandet at blive blandet med havvandet,
og en overgang flyder de side om side.
Ikke desto mindre finder store fiskestimer rigelig føde i dette vand.
Skyerne af aflejringer skjuler fiskene, hvis de er lidt på afstand.
Men eleasmosaurerne tøver ikke med at svømme ind i det grumsede vand
på jagt efter deres bytte.
Fiskene kan ikke slippe væk.
Heller ikke over vandet.
Disse elasmosaurer tager de sidste af flodens gaver,
før alle spor efter den forsvinder i havene på den forhistoriske planet.
Næste gang i Prehistoric Planet
afprøves båndet mellem mor og unge til den yderste grænse
i deres kamp for overlevelse.
Gamle fjender bekæmper hinanden og de iskolde snestorme.
Og fjerklædte dinosaurer regerer i isverdenerne.
Hvis I vil se videnskaben bag historierne,
kan I gå ind på Prehistoric Planets website.
Tekster af: Lisa Kristensen Villeneuve