STĀSTA DEIVIDS ATENBORO
Bez šaubām, viens no visu laiku ievērojamākajiem dzīvniekiem
un noteikti viens no slavenākajiem ir dinozaurs.
Karaliskais tiranozaurs.
Dzīvnieks, kas rosina mūsu iztēli.
Kas tas bija par dzīvnieku?
Kā tas izskatījās? Kā tas dzīvoja?
Tagad zinātniskie pētījumi uz šādiem jautājumiem ir snieguši atbildi.
Un ne tikai par karalisko tiranozauru,
bet arī par citām sugām, kas dzīvoja tam līdzās.
Un jaunākās attēlveidošanas tehnoloģijas ļauj mums tos visus iedzīvināt.
Planēta Zeme pirms 66 miljoniem gadu.
Debesis piepilda lidojoši milži.
Jūru dzelmē patrulē milzīgi rāpuļi.
Un uz sauszemes visu veidu dinozauri
cīnās par izdzīvošanu.
Tagad mēs daudz ko zinām par pasauli, kurā valdīja dinozauri.
Šis ir viņu stāsts.
Saldūdens
Planētas Zemes ainavu miljoniem gadu garumā ir izvagojis ūdens.
Un šeit plūstošās upes joprojām veido šos lielos kanjonus.
Šādās vietās dzīvo lidojošie rāpuļi.
Pterozauri.
To ādas spārni stiepjas no pirksta līdz potītei.
Un dienā tie var nolidot simtiem kilometru.
Katru vakaru
tie lielā skaitā lido uz šo kanjonu, lai pārlaistu nakti uz šaurajām radzēm.
Kopā ir drošāk.
Jebkurā gadījumā šeit uzdrošinās ieklīst vien retais sauszemes mednieks.
Tomēr ir kāds, kas nebaidās.
Viens no dinozauriem. Velociraptors.
Velociraptoru ķermeni silda spalvas, bet lidot tie neprot.
Tomēr tie ir ārkārtīgi veikli.
Un labi, ka tā.
Viens nepareizs solis varētu novest pie nelaimes.
Pterozauri ir tramīgi.
Tie paceļas spārnos pie pirmajām briesmu pazīmēm.
Lai velociraptors tiktu pie maltītes, svarīgs ir pārsteiguma elements.
Vieglie ķermeņi un spalvainās ķepas palīdz koordinēt kustības, kāpjot lejā.
Un platā aste noder, lai noturētu līdzsvaru.
Pterozauri, kas atpūšas kolonijas malā, būs vieglākie mērķi.
Krītošo akmeņu troksni nomaskē ūdenskrituma rēkoņa.
Mātīte uzrāpjas augstāk.
Abi tēviņi paliek apakšā.
Daži pterozauri ir gandrīz uzbrukuma attālumā.
Vienu viņa ir noķērusi, bet nu visa kolonija ir aizbiedēta.
Haosā viņas upuris noslīd no klints radzes.
Mātīte pārbauda praksē savas spalvotās astes efektivitāti.
Un beigās tiek pie maltītes.
Tēviņi paliek, lai stātos pretī pterozauriem.
Saldūdens spēks izpaužas it visur uz planētas.
Temperatūra visā pasaulē ir augsta.
Plosās spēcīgas vētras un lietusgāzes.
Lielu daļu Ziemeļamerikas klāj biezi, lekni meži.
Šeit dzīvo vieni no milzīgākajiem augēdājiem, kādi jebkad pastāvējuši.
Un tos, savukārt, vajā pats nežēlīgākais mednieks.
Karaliskais tiranozaurs.
Šis vecais tēviņš tikko ir nomedījis triceratopsu.
Taču cīņas karstumā viņš ir guvis savainojumus.
Karaliskie tiranozauri ir piemēroti tam, lai medītu lielus zālēdājus…
taču daudziem no tiem ir attīstījušies spēcīgi aizsargieroči.
Gadu desmitiem ilgās cīņas ar bruņotu medījumu ir izrētojušas viņa ķermeni.
Viena kauja pat ir maksājusi viņam astesgalu.
Jaunie ievainojumi ir nopietnāki.
Viņa lielajā vecumā infekcija ir nopietns risks.
Upes ūdens varētu palīdzēt brūces iztīrīt.
Viņam ir labas izredzes izdzīvot un pieredzēt vēl citas cīņas.
Taču tas brīdis var pienākt ātrāk, nekā gaidīts.
Cits karaliskais tiranozaurs.
Svešinieks.
Taču šim jaunpienācējam ir citāda smarža.
Tā ir mātīte.
Viņa ir jaunāka un mazāka.
Tomēr viņa tik un tā var būt arī sāncense.
Viņš liek saprast, ka nav ieinteresēts cīnīties.
Viņš daudz labprātāk pārotos.
Šķiet, ka viņa ir ar mieru.
Tiranozauriem purns ir ļoti jutīgs pret pieskārieniem,
un viņi tos saliek kopā.
Lielais augums un kauju rētas pierāda, ka viņš ir izdzīvotājs.
Un tas, iespējams, mātītes acīs padara viņu par pievilcīgu partneri.
Tā nu viņi paliek kopā.
Un nākamajās nedēļās bieži pārojas.
Vēlāk viņa izdēs līdz pat 15 olām.
Un tas nozīmē, ka gaidāma jauna paaudze.
Biotopi, kas atkarīgi no saldūdens, var mainīties strauji un krasi.
Dažviet Vidusāzijā
spēcīgas sezonālās lietusgāzes piepilda upes, līdz tās iziet no krastiem.
Apkārtējie līdzenumi applūst.
Un pa ūdeni brien viens no dīvainākajiem dinozauriem.
Deinokeirs.
Tas ir pat augstāks par karalisko tiranozauru.
Un tā masīvais pīles knābja purns ir ļoti noderīgs ūdensaugu vākšanā.
Šis tēviņš aizgūtnēm barojas,
jo garajā sausuma sezonā ir ēdis ļoti maz.
Ūdensaugi ir bagāti ar barības vielām.
Un ar milzīgajiem, līkajiem, 20 centimetrus garajiem nagiem
viņš var tos izplēst no ūdenstilpes dibena.
Viņš pats ir pārtikas avots mazākām radībām.
Viņa kažoku apsēdušas mušas asinssūcējas.
To kodieni ir kaitinoši un pat sāpīgi.
Un, lai gan ar milzīgajiem nagiem viņš var labi pakasīties…
vienmēr ir dažas vietas, kas nav sasniedzamas.
Lai tās pakasītu, viņam vajag palīdzību.
Nokaltis koks. Tas varētu būt risinājums.
Tā ir daudz labāk.
Nu viņš var atkal ķerties pie barošanās.
Taču uzturam, kas gandrīz pilnībā sastāv no mitriem augiem,
ir kādas neizbēgamas sekas.
Tas, kas vienam bija barība, daudziem citiem būs mēslojums.
Tāds milzis kā deinokeirs ik gadu rada vairāk nekā 18 tonnu mēslu.
Dienvidāfrika.
Arī šeit ikgadējās lietavas izraisa plūdus.
Un zeme pārvēršas par šauru kanālu labirintu
starp neskaitāmām saliņām.
Tagad šis ir purva mežs.
Tas pievilina vienu no lielākajiem lidojošajiem dzīvniekiem, kāds dzīvojis
uz planētas Zeme.
Milzu pterozaurs. Kecalkoatls.
Šī ir mātīte.
Viņas spārnu plētums ir vairāk nekā deviņi metri.
Un šeit viņa ir kāda īpaša iemesla dēļ.
Mazās saliņas, ko radījuši kāpjošie ūdeņi,
ir ideāla vieta, kur izdēt olas.
Kecalkoatli neapšaubāmi ir lidošanas meistari,
bet pārsteidzošā kārtā viņi ir ļoti spējīgi arī uz zemes.
Katru spārnu balsta ceturtā pirksta īpaši garais kauls.
Pagriežot spārnus uz augšu,
viņa var ļoti labi staigāt uz visām četrām.
Viņa ir atnākusi šurp, lai izveidotu ligzdu.
Viņa izvēlas to veidot uz mitras, purvainas augsnes,
kas mīkstajām olām neļaus izžūt.
Šīs olas ir tikai sākums.
Nākamās trīs nedēļas viņa vaļējo ligzdu sargās…
un ik pēc pāris dienām pievienos vēl pa divām olām.
Olu dēšana prasa daudz pūļu un enerģijas.
Tās ir milzīgas - katra sver aptuveni kilogramu.
Kopumā viņa sadēj ap duci olu.
Viņa tās apklāj ar augiem, lai paslēptu.
Tagad jāpaēd.
Uz salas jābūt pietiekami daudz barībai, lai uzturētu mazuļus, kad tie izšķilsies.
Taču šeit nav nekā pilnvērtīga, kas apmierinātu pašas izsalkumu.
Viņai sala jāpamet, lai atrastu medījumu citur…
un jāpaļaujas, ka pārklātajā ligzdā perējums būs drošībā,
kamēr viņa ir prom.
Cita, daudz vecāka, kecalkoatlu mātīte.
Arī viņa meklē drošu vietu, kur izdēt olas.
Un diviem milzu perējumiem barības var arī nepietikt.
Taču šo problēmu var atrisināt.
Un olas, galu galā, ir ļoti barojošas.
Ligzdas īpašniece ir atgriezusies.
Vecākā mātīte ir padzīta.
Bet jaunās mātītes ligzda ir izpostīta.
No visām izdētajām olām atlikušas tikai trīs.
Viņas vairošanās sezonas panākumi nu atkarīgi no šīm trim trauslajām olām.
Viņa tās sargās, cik labi vien spēs, līdz pēc dažiem mēnešiem tās izšķilsies.
Bet pēc tam mazuļiem būs jāgādā par sevi pašiem.
Upes ūdens, plūstot lejup pa straumi,
aizskalo miljardiem tonnu smilšu un grants un pat pārvieto milzu akmeņus.
Smalkākās nogulsnes var tikt aiznestas simtiem kilometru tālu,
bet, upei paplašinoties, tecējums palēninās.
Tā rezultātā upe no kravas sāk atbrīvoties.
Un sāk uzrasties dzīvnieki, kuru senči dzīvoja jūrā.
Krabji.
Dažās vietās to ir pat vairāki desmiti uz kvadrātmetru.
Šis ir masiakazaurs.
Mātīte, 1,8 metrus gara.
Un viņai ir pilna mute asu zobu.
Tieši tas, kas vajadzīgs, lai tiktu galā ar lempīgu, daudzkājainu medījumu.
Krabjiem varbūt ir cietas bruņas, bet tie ir bagātīgs olbaltumvielu avots.
Tik labu izdevību nedrīkst laist vējā.
Un ne tikai viņa.
Viņai ir trīs mazuļi.
Tikai desmit centimetrus augsti.
Viņi vēl nav gatavi medīt lielos krabjus.
Mazie pagaidām ir atkarīgi no tā, ko viņiem atstāj māte.
Tomēr dažiem mazuļiem mednieka instinkts attīstās agri.
Ļoti kārdinoši.
Mazākos krabjus var norīt veselus.
Diemžēl mazākie krabji ir arī ātrākie.
Jaunulim nevajadzētu aizklīst pārāk tālu.
Belcebufs jeb velna krupis.
Viens no lielākajiem abiniekiem, kāds jebkad eksistējis.
Nu kādu mēnesi viņam baroties nevajadzēs.
Šīs smilšu pludmales varbūt ir bagātīgas barošanās vietas,
bet par dzīvošanu šeit var nākties maksāt augstu cenu.
Upes ūdens tuvojas jūrai.
Ūdenī jau ir jūtama sāls garša.
Paisuma laikā
te atpeld viesi no atklātās jūras, lai šos kanālus izpētītu.
Elasmozauri.
Tie ir īsti okeāna rāpuļi…
bet daži iepeld ietekā, lai izpētītu iesāļos ūdeņus.
Tagad miljoniem tonnu nogulšņu,
ko nesa upe, beidzot ir nonākušas jūrā.
Paies laiks, līdz upes ūdens sajauksies ar okeānu, un kādu brīdi
abi ūdeņi plūst blakus.
Tomēr lieliem zivju bariem šajos ūdeņos netrūkst, ar ko baroties.
Ja zivis atrodas mazliet tālāk, nogulšņu mākoņi tās aizsedz,
taču elasmozauri nevilcinoties iepeld pat duļķainākajos ūdeņos,
lai dzītos pakaļ medījumam.
Zivīm nav glābiņa…
pat virs ūdens.
Šie elasmozauri savāc pēdējās no upes veltēm,
pirms tās pēdas beidzot pagaist aizvēsturiskās planētas okeānā.
Nākamajā sērijā:
cīņā par izdzīvošanu tiek pārbaudīta saikne starp māti un mazuli.
Seni ienaidnieki cīnās cits ar citu un stindzinošām sniegavētrām.
Un ledus pasaulē valda spalvoti dinozauri.
Lai uzzinātu vairāk par atklājumiem, kas ir šo stāstu pamatā,
apmeklējiet seriāla Prehistoric Planet interneta vietni.
Tulkojusi Aija Apse