Et af de mest bemærkelsesværdige dyr, der nogensinde har levet,
og i hvert fald et af de mest berømte, er dinosauren.
Tyrannosaurus rex.
Et dyr, der sætter gang i fantasien hos os alle.
Hvilken slags dyr var det?
Hvordan så den ud? Hvordan levede den?
Videnskabelig forskning har nu besvaret disse spørgsmål
og ikke kun om T. rex,
men om de andre arter, der levede samtidig med den.
Og den nyeste billedteknologi giver os mulighed for at vække dem til live.
Planeten Jorden for 66 millioner år siden.
Himlen er fyldt med flyvende kæmper.
I havene patruljerer kæmpemæssige reptiler i dybet.
Og på landjorden lever alle slags dinosaurer
i evig kamp for overlevelse.
Vi ved nu en masse om den verden, som blev regeret af dinosaurerne.
Her er deres historie.
Det vestlige Sydamerika
er et af de mest øde steder på denne forhistoriske planet.
Kun få dyr vover sig herud,
men det er skueplads for en af de mest usædvanlige forsamlinger på Jorden.
Dreadnoughtus.
Titanosaurer. 25 meter lange og med en vægt på 40 ton.
De her er alle sammen hanner,
og de er mange kilometer fra de frodige skove, hvor de æder.
De kommer her af én eneste grund: at kæmpe om en chance for at parre sig.
Flokke af hunner studerer de nyankomne hanner
og bedømmer deres styrke og egnethed.
Titanosaurens enorme hals
holdes oppe af et ultralet, luftfyldt skelet.
Deres hule halsknogler er forbundet til en række blæsebælge,
som puster nogle besynderlige luftsække på halsen op.
Hannerne med den mest imponerende fremtoning tiltrækker flest hunner.
Denne enorme han, hvid af støv,
har været den dominerende i to uger.
Han vejer næsten 50 ton.
Og hans fremtoning har indtil videre afskrækket alle rivaler.
Men denne nye han...
...er ikke bange.
At løfte så stor en krop er udmattende.
Det er en kamp på udholdenhed.
Konflikten spidser til, og hannerne forsøger at såre hinanden
med stik fra skarpe dolkelignende pigge på hver tommelfinger
og ved at kradse huden med tænderne.
Og så endelig...
...det afgørende slag.
Den gamle hans herredømme er endelig forbi.
Den unge sejrherre går en æresrunde.
Prisen for et nederlag er for nogle meget høj.
Selvom nogle dyr er tilpasset forholdene i ørkenen,
balancerer deres overlevelse ofte på en knivsæg.
Især her i Asien,
hvor temperaturen midt på sommeren når op over 60 grader.
Vand fordamper på et øjeblik.
Her lever også drabeligt udseende krybdyr.
Men denne lille øgle er nu kun syv-otte centimeter lang.
Her er det aldrig nemt at skaffe mad.
Dette enorme ådsel ser lovende ud.
En død sauropode.
Et potentielt festmåltid for mange.
Men mærkeligt nok er her helt stille.
Tarbosaurus.
Modstykket her i ørkenen til T. rex.
De holder alle andre væk.
Men for øglen er de måske en mulighed.
Hvis der er noget, der tiltrækker fluer mere end et ådsel...
...er det en sovende tarbosaur, der har ædt af et ådsel.
Nu gælder det om at være modig.
En Velociraptor.
Nu gælder det om at passe på.
Velociraptor jager ofte i flok.
Tarbosaurerne går videre.
Nu kan flyveøglerne komme ned...
...og få del i ådslet.
For den lille øgle er muligheden forpasset.
Det at udnytte sine flygtige chancer er nøglen til at overleve i ørkenen.
Og det er er nogle dinosaurer meget effektive til.
Mononykus er en ørkenspecialist.
Som mange ørkendyr
må hun afpatruljere et enormt område, hvis hun skal finde mad nok.
De nøgne ben hjælper med at holde kroppen nedkølet.
Fjerene på kroppen beskytter hende mod solens stråler
og giver hende en supersans.
Fjerenes skiveform i ansigtet opfanger selv de svageste lyde.
Den hypersensitive retningsbestemte hørelse
giver hende et mentalt kort over den hule stamme og dens indhold.
Nu bruger hun våbenet, som har givet jægeren sit navn.
Mononykus, enkel kæmpeklo.
Den skal hun bruge til at åbne termitboet.
Og hun har endnu et særligt redskab.
En smidig tunge, dobbelt så lang som hendes hoved.
En glimrende proteinrigt måltid,
hvis bare termitter ikke var så irriterende.
Specialister som Mononykus trives i den golde ørken.
Men forholdene er ikke altid de samme.
Ved sjældne lejligheder
trækker kølige vinde fra bjergene ned og blandes med den varme luft.
En ørkenstorm, der bringer kærkommen regn med sig.
Måske har hun aldrig før set jorden oversvømmet på den måde.
Det forandrer landskabet på mange uventede måder.
Frø, som har ligget i dvale, vækkes til live.
De forvandler det ufrugtbare landskab på få dage.
Og med planterne kommer en overflod af mad.
Hvis man kan fange den.
Enantiornithines, en forhistorisk fugleart.
Måske lidt for stor at tackle.
Det kan være svært at tilpasse sig en så anderledes og ukendt verden.
Åh nej dog.
Endelig fik hun noget.
Men disse nye udfordringer er kortvarige.
Én ting er sikker i ørkenen:
Den stegende hede og afsvedne jord er snart tilbage.
Blomsterne vil kun være et fjernt minde.
Det er ikke kun solens ubarmhjertige kraft,
der gør ørkenen så barsk.
Det er også vindens.
Her i Centralasien fyger den over landskabet,
udtørrer jorden endnu mere og rykker planter op med rode.
Store dinosaurer holder sig i bevægelse for at klare de hårde betingelser.
Disse dinosaurer med næbformede snuder hedder Barsboldia.
De er specialister i store afstande
og kan overleve uden vand i forbløffende lang tid.
Men ved sjældne lejligheder er der rigeligt.
Når regnen endelig falder, siver den ned i sandet og løber langt under jorden.
Indtil vandet på særlige steder stiger op til overfladen og skaber en oase.
Åbent vand tiltrækker alle slags ørkendyr mange kilometer derfra.
Visse af dem får alle andre til at virke små.
De mongolske titaner.
De er kolossale. Med en vægt på over 70 ton
er de blandt de største dyr, der nogensinde har levet.
Et risikabelt sted for en lille Mononykus at få noget at drikke.
Her er allerede fuldt hus,
men hvis man har verdens længste hals, kan man springe foran i køen.
En sådan forsamling vækker opmærksomhed.
En tarbosaur.
Men som alle de andre er jægeren kun kommet for at få vand.
Med så mange tørstige munde, der drikker døgnet rundt,
holder vandet ikke længe.
Dyrene spreder sig,
og endnu engang vender de barske og golde vilkår tilbage.
Gennem millioner af år har vandet formet visse ørkener til storslåede landskaber.
Som her i Nordafrika.
Disse slugter giver nogle af ørkenens gæster særlige muligheder.
Med et vingefang på fem meter kan Barbaridactylus, en flyveøgle,
udnytte de termiske opvinde med ubesværet dygtighed...
...og tilbagelægge store afstande trods de ofte enorme gevirer.
Hvert år samles både hanner og hunner på disse særlige, højtliggende steder
i tusindvis.
Der lever ingen rovdyr på toppen af de fritstående plateauer,
så her er sikkert at lande.
De store hanner vælger et sted, hvor de viser sig frem...
...mens de unge, enlige hanner kredser ivrigt over dem.
Territoriets herskere advarer udfordrerne.
En besked, der nogle gange må underbygges med vold.
Men man behøver ikke nødvendigvis være stor for at få succes.
Nogle hanner udvikler ikke de enorme gevirer.
De er luskede hanner, der ligner hunner,
og som derfor kan gå ubemærket omkring.
Det er en farlig taktik...
...for de store hanner patruljerer området.
Og de viser sig frem.
Snyderen er blevet set.
Men faktisk...
...har den store han fået et godt øje til ham.
Snyderen lader, som om han er en modvillig hun...
...og afviser hannens tilnærmelser.
Tilbage til den oprindelige mission.
Nu slår han til.
Det lykkedes!
Store hanner virker måske mere tiltrækkende,
men hunner sikrer sig tilsyneladende det stærkeste afkom
ved at parre sig med så mange, de kan...
...hvad enten de er imponerende udstyret eller bare luskede.
Det er ikke kun usædvanlige og mærkelige dyr,
der lever i ørkenen på den forhistoriske planet.
Her er også besynderlige og overjordiske landskaber.
Som her i Sydamerika.
Det ligner måske et snedække,
men disse enorme klitter består ikke af sand, men af gips.
Gips er et fint, hvidt mineral, der opløses så let i vand,
at det kun findes i fast form på de allertørreste steder på Jorden.
Disse klitter er så tørre, at det nærmest er umuligt at leve her.
Alligevel lykkes det for nogle dinosaurer.
Secernosaurus, en lille hadrosaur.
Selvom de kan overleve på en meget beskeden kost,
udtørrer området cirka hvert tiende år så ekstremt,
at næsten al vegetation visner og dør.
Med unger, der skal have mad, kan tørken blive flokkens endeligt.
Men nogle af de ældre og mere erfarne dyr
husker måske andre mulige kilder til mad og vand.
De ved, at hvis de vil overleve, skal de ikke forlade ørkenen,
men fortsætte med at gå gennem de glohede klitter.
Kraftig vind og fygende sand betyder, at ørkenen altid er i bevægelse.
Det er svært at navigere.
Flokken foretrækker at gå om natten.
Ikke blot er det køligere,
natten åbenbarer også et kort, der hjælper dyrene med at finde vej
gennem den ensartede, men konstant foranderlige ørken.
Et kort på himlen.
Som mange trækkende dyr kan hadrosaurer læse himlens vejskilte.
Om dagen skinner den brændende sol stadig.
Selv hvis de finder skygge, kan rejsen for nogle slutte her.
Men noget andet kan måske hjælpe dem.
Den dybe rumlen af bølger, der slår ind mod fjerne kyster,
forplanter sig mange kilometer gennem klitterne.
Lyden er så dyb, at mange dyr ikke kan høre den.
Men hadrosaurer kan og er derfor i stand til at finde vej til kysten.
Men denne ørken har stadig én forhindring, som skal overvindes.
Enorme kystklitter spærrer vejen.
Stejlt og ustabilt sand dræner dem for energi for hvert skridt.
De er nået frem.
Deres første belønning er at slikke fortættede vanddråber af huden.
Det er disen, der dannes, hvor sandklitter og hav mødes.
Denne dis giver også næring til et frugtbart kystparadis.
Dette er nok til at ernære flokken indtil videre,
men når det slipper op, er de tvunget til at gå videre...
...og endnu engang udholde livets prøvelser
i ørkenen på den forhistoriske planet.
Næste gang i Prehistoric Planet:
En af de mærkeligste dinosaurer, der nogensinde har levet.
En mærkværdig kæmpe med næbformet snude finder føde i et vidtstrakt sumpområde.
Når ferskvandet flyder fra kilde til hav, former det livet for alle undervejs.
For at se videnskaben bag historierne
kan I gå ind på Prehistoric Planets website.
Tekster af: Lisa Kristensen Villeneuve