UVÁDÍ DAVID ATTENBOROUGH
Jedním z nejpůsobivějších živočichů, co kdy existoval,
a bezpochyby i jedním z nejznámějších, je dinosaurus.
Tyranosaurus rex.
Tento tvor probouzí představivost v nás všech.
Co to vlastně bylo za živočicha?
Jak vypadal? Jakým způsobem žil?
Vědci díky výzkumu dokázali tyto otázky zodpovědět.
A to nejen ohledně tyranosaura rexe,
ale i ostatních druhů, které žily ve stejném období.
Díky nejnovějším zobrazovacím technologiím máme možnost je přivést k životu.
Toto je planeta Země před 66 miliony let.
Nebe je plné létajících obrů.
Mořské hlubiny pročesávají obrovští plazi.
A na souši se dinosauři všech druhů
snaží přežít.
V dnešní době toho o světě, kde vládli dinosauři, víme opravdu hodně.
A tohle je vyprávění právě o nich.
Prehistorická planeta
Pouště
Západ Jižní Ameriky
je jedním z nejnehostinnějších míst naší prehistorické planety.
Sem se odváží jen málo živočichů.
Přesto se tady shromažďují jedna z nejpozoruhodnějších zvířat světa.
Dreadnoughti.
Titanosauři dlouzí 26 metrů a vážící 36 tun.
Toto jsou jen samci
a od bohatství lesů, kam se chodí krmit, je dělí mnoho kilometrů.
Sem chodívají jen z jediného důvodu: Bojovat o příležitost k páření.
Davy samiček pečlivě zkoumají příchozí samce.
Hodnotí jejich sílu a to, zda jsou pro ně vhodní.
Nezměrné krky titanosaurů
jsou vyztuženy ultralehkou, vzduchem naplněnou kostrou.
Jejich duté krční obratle jsou napojeny na řadu měchů,
které nafukují bizarní hrdelní vaky.
Samci, kteří předvedou nejpůsobivější show, přilákají nejvíc samiček.
Tento obrovský samec, bílý od prachu,
je středem pozornosti již dva týdny.
Váží téměř 45 tun.
Jeho představení
zatím zastrašilo veškerou konkurenci.
Tohoto nováčka…
však neodradil.
Zvedat tak obří tělo je vyčerpávající.
Je to vytrvalostní souboj.
Konflikt se vyostřuje a oba bojovníci se snaží toho druhého zranit.
Bodají se navzájem hroty na palcích, které jsou ostré jako dýka,
a zuby odírají kůži.
A to tak dlouho…
dokud nepřijde knokaut.
Vláda starého samce je u konce.
Mladý vítěz ho střídá a teď je středem pozornosti on.
Někteří jedinci můžou za porážku tvrdě zaplatit.
I když jsou někteří živočichové pouštním podmínkám přizpůsobeni dobře,
bojovat o přežití musejí i tak.
Hlavně zde v Asii,
kde uprostřed léta dosahují teploty přes 60 stupňů Celsia.
Voda se zde ihned odpařuje.
Jsou tu i děsiví plazi.
Ale tato mrňavá ještěrka měří pouhých pár centimetrů.
Sehnat zde potravu není nikdy jednoduché.
Tato obří zdechlina však vypadá slibně.
Je to mrtvý sauropod.
Potenciální hostina pro mnoho druhů.
Zatím je zde ale podivný klid.
Tarbosaurus.
V této poušti je to ekvivalent tyranosaura rexe.
Všichni se před ním drží zpátky.
Pro tuto ještěrku však můžou věštit příležitost.
Jestli mouchy přitahuje něco víc než zdechlina…
je to spící tarbosaurus, který tuto zdechlinu žral.
Čas sebrat odvahu.
Velociraptor.
Čas být opatrný.
Velociraptoři totiž často loví spolu.
Tarbosauři jdou jinam.
A pterosauři se mohou snést z nebes…
a urvat si svůj kus.
Tato malá ještěrka zde již šanci nedostane.
Využívat naplno prchavých příležitostí je klíčem k přežití v poušti.
A někteří dinosauři to umí velice efektivně.
Mononykové jsou pouštní odborníci.
Jako spousta pouštních živočichů
musí i tato samice prohledat obrovské území, aby našla dostatek potravy.
Holé nohy jí pomáhají chladit tělo,
peří na těle ji chrání před slunečními paprsky…
a bystří jeden ze smyslů.
Vějířovitě uspořádané peří jí pomáhá zaznamenat i ty nejtišší zvuky.
Pomocí takto extrémně citlivého směrového sluchu
si vytváří mentální mapu této duté klády a ví, co je uvnitř.
Teď použije zbraň, díky které získala své pojmenování.
Mononykus, jeden obří dráp.
Přesně to k otevření termitiště potřebuje.
Má další speciální vybavení.
Ohebný jazyk dvakrát delší než její hlava.
Je to vynikající jídlo plné bílkovin.
Jen škoda, že jsou termiti tak otravní.
Specialisté jako mononykové dokážou v takto vyprahlé poušti přežít.
Takovéto podmínky však nejsou neměnné.
Velmi zřídka
sem zavanou chladné horské větry a smísí se se stoupajícím horkým vzduchem.
Pouštní bouře s sebou přináší vítaný déšť.
Takhle nasáklou půdu možná ještě nikdy neviděla.
Krajinu to změní nepředvídatelným způsobem.
K životu se totiž probudí dřímající semínka.
Tuto vyprahlou krajinu přemění v řádu několika dnů.
A tato vegetace poskytuje velké množství potravy,
když tedy víte, jak ji chytit.
Prastaří ptáci podtřídy Enantiornithines.
Možná jsou pro ni až moc velcí.
Může být těžké se přizpůsobit tak odlišnému a neznámému světu.
Jejda.
Konečně něco chytila.
Tyto problémy nebudou trvat dlouho.
Jedno je v pouštích jisté:
Spalující horko a vyprahlá půda se brzy vrátí.
Květiny nebudou víc než jen vzdálenou vzpomínkou.
Není to jen nepolevující síla slunce,
kvůli čemu jsou pouště tak nehostinné.
Je to i kvůli větrům.
Zde ve Střední Asii fičí napříč krajinou,
půdu vysušují ještě víc a ničí vegetaci.
Velcí dinosauři zůstávají v pohybu
a snaží se s těmito drsnými podmínkami vypořádat.
Tito kachnozobí dinosauři se nazývají Barsboldia.
Jsou to specialisté na dlouhé tratě.
A dokážou přežít bez vody ohromně dlouhou dobu.
Vzácně je však vody plno.
Když konečně zaprší,
může se voda vsáknout do půdy a pod zemí urazit veliké vzdálenosti.
Na jistých místech pak stoupá k povrchu
a vytvoří oázu.
Voda na povrchu přiláká pouštní zvěř všech druhů v okruhu mnoha kilometrů.
Někteří ale všechny převyšují.
Mongolosauři.
Jsou obrovští.
Váží skoro 65 tun
a patří mezi největší živočichy, co kdy kráčeli po planetě Zemi.
Jít se napít je pro maličkého mononyka hazard.
Sice je tu plno,
ale když máte nejdelší krk na světě, můžete frontu předběhnout.
Takový shluk zvířat přitahuje pozornost.
Tarbosaurus.
Ale lovec si jako ostatní přišel jenom pro vodu.
Když tolik žíznivých krků nepřetržitě pije, voda dlouho nevydrží.
Zvířata se pak rozprchnou
a drsné podmínky se opět navracejí.
V průběhu milionů let vytvarovala voda v některých pouštích úchvatnou krajinu.
Jako třeba tady v severní Africe.
Tyto kaňony poskytují pouštním návštěvníkům výjimečné příležitosti.
Barbaridaktylové, druh pterosaura, mají rozpětí křídel přes pět metrů.
Dokážou bez námahy využít stoupavé proudy…
a tím překonat veliké vzdálenosti
navzdory tomu, že někteří z nich mají na hlavě obrovský hřebínek.
Každý rok se samci a samice shlukují na těchto výjimečných místech v oblacích.
A to po tisících.
Na těchto osamocených plošinách nejsou žádní suchozemští predátoři,
takže tady mohou bezpečně přistát.
Velcí samci si vyberou místo k předvádění.
A nažhavení mládenci krouží nad nimi.
Držitelé teritorií zastrašují vyzývatele.
Jejich sdělení musí být občas násilné, aby bylo efektivní.
Abyste uspěli, není vždy třeba být velké zvíře.
Některým samcům se veliký hřebínek nevyvine.
Jsou to mazaní samci, co vypadají jako samičky,
a mohou tak zůstat bez povšimnutí.
Je to nebezpečná hra.
Velcí samci zde totiž pravidelně hlídkují.
A předvádějí se.
Vychytralec byl odhalen.
Ale věc se má tak…
že se zalíbil velkému samci.
Vychytralec předstírá, že je váhající samička…
a dvoření samce odmítne.
Teď se může vrátit ke své misi.
Je čas začít jednat.
Úspěch.
Velcí samci mohou být atraktivnější,
ale samice zplodí ta nejzpůsobilejší mláďata tím,
že se bude pářit s co nejvíce partnery.
Ať s těmi mohutně obdivovanými, nebo vychytralými.
Pouště této prehistorické planety nejsou úžasné jen bizarními živočichy.
Jsou to také krajiny jak z jiného světa.
Jako třeba tady v Jižní Americe.
Sice to vypadá jako poprašek sněhu,
ale tyto obrovské duny nejsou tvořeny pískem, nýbrž sádrovcem.
Je to jemný, bílý minerál, který se ve vodě rozpustí tak snadno,
že se v pevném skupenství nachází jen v těch nejsušších oblastech planety.
Tyto duny jsou tak suché, že je tu život téměř nemožný.
Někteří dinosauři zde však přežít dokážou.
Secernosauři, druh malého hadrosaura.
I když dokážou přežít chudou stravu,
každých přibližně deset let vyschne tato oblast tak extrémně,
že téměř veškerá vegetace uschne a odumře.
Ve stádu jsou mláďata a tohle by mohl být konec pro všechny.
Někteří starší a zkušenější jedinci
si však pamatují alternativní zdroje potravy a vody.
Vědí, že nepřežijí tím, že se pokusí poušť opustit,
ale tím, že přes tyto rozžhavené duny půjdou dál.
Vlivem prudkých větrů a přeskupujícího se písku je poušť neustále v pohybu.
To ztěžuje orientaci.
Stádo upřednostňuje noční přesuny.
Nejenže je chladněji,
ale také se odhalí mapa, která zvířatům může pomoct najít cestu
touto jednotvárnou, neustále se měnící pouští.
Mapa na obloze.
Jako spousta stěhovavých zvířat,
i hadrosauři dokážou rozpoznat nebeské ukazatele.
Sálající slunce nad hlavou ve dne pořád praží.
I když toto stádo najde stín, může to být pro některé jedince konečná.
Může jim však pomoct něco jiného.
Hluboké, burácivé zvuky vln tříštících se o pobřeží
urazí dunami několik kilometrů.
Je to tak hluboký zvuk, že ho většina zvířat neslyší.
Hadrosauři to však dokážou, a najdou tak cestu k pobřeží.
Tato poušť má však ještě jednu překážku, kterou musejí překonat.
Cestu jim totiž blokují obří pobřežní duny.
Každý krok v prudkém svahu a nestabilním písku je energeticky náročný.
Dokázali to.
První odměnou je olizování kapiček vody, které jim kondenzují na kůži.
Ty se tam tvoří z mlhy, která vzniká v místech setkání dun a oceánu.
Tato mlha také vyživuje bohatý pobřežní ráj.
Toto k nakrmení stáda prozatím stačí,
ale až to spasou, budou se muset přesunout jinam…
a opět čelit nástrahám života
v pouštích této prehistorické planety.
Příště uvidíte jednoho z nejpodivnějších dinosaurů všech dob.
Bizarního kachnozobého obra krmícího se v obřích vnitrozemských bažinách.
Sladká voda teče z pramene do moře
a mění život všech, kteří se jí dotknou.
Podívejte se na vědu, která za těmito příběhy stojí.
Navštivte web Prehistorické planety.
Překlad titulků: Karel Himmer