ДЕВІД АТТЕНБОРО ПРЕДСТАВЛЯЄ
Серед надзвичайних істот, які існували в минулому,
найвідоміший – динозавр.
Тиранозавр королівський.
Тварина, яка запалює нашу уяву.
Яка ж це була тварина?
Який мала вигляд? Як жила?
Сучасна наука знайшла відповіді на ці запитання.
І не тільки про тиранозавра,
а й про інші види, які з ним співіснували.
А найновіша комп'ютерна графіка помогла оживити їх на наших очах.
Планета Земля 66 мільйонів років тому.
У небі повно летючих велетнів.
Глибини океанів патрулюють величезні рептилії.
А на суші різноманітні динозаври
борються за виживання.
Тепер ми чимало знаємо про світ, у якому царювали динозаври.
А це їхня історія.
Доісторична планета
Пустелі
Західна частина Південної Америки –
одне з найсуворіших місць на доісторичній планеті.
Сюди забрідає мало тварин,
але саме тут розгортаються найнезвичніші збори на Землі.
Дредноути.
Титанозаври. 25 метрів завдовжки і з вагою 40 тонн.
Це все самці,
які покинули багаті на поживу ліси далеко позаду.
Вони приходять сюди з єдиною метою – вибороти право на парування.
Натовпи самиць вивчають новоприбулих самців,
оцінюючи їхню силу й витривалість.
Довжелезну шию титанозавра
підтримує надлегкий, наповнений повітрям хребет.
Порожнисті шийні хребці поєднані з рядами міхів,
які надимають химерні кулясті повітряні мішки.
Самці з найефектнішими виступами приваблюють більше самиць.
Цей величезний самець, білий від пилу,
два тижні домінував на цій сцені.
Він важить майже п'ятдесят тонн.
І його вигляд поки що
зупиняв усіх суперників.
Та новоприбулий…
його не боїться.
Піднімати таке величезне тіло виснажливо.
Це бій на витривалість.
Конфлікт наростає, і бійці пробують поранити суперника,
впиваючись гострими, лезоподібними шипами на лапах
і деручи шкіру зубами.
І врешті…
нокаут.
Домінування старшого самця завершено.
Молодий переможець займає його місце на центральній сцені.
Для декого з них ціна поразки дуже висока.
Хоч деякі тварини добре пристосовані до умов пустелі,
вони часто ходять по вістрю ножа.
Особливо тут, в Азії,
де в розпал літа
температури сягають шістдесяти градусів за Цельсієм…
і вода миттю випаровується.
Живуть тут і лютого вигляду рептилії.
Проте ця ящірка має довжину не більше десяти сантиметрів.
Вполювати собі обід непросто.
Та велика туша обнадіює.
Мертвий завропод.
Для багатьох це справжній бенкет.
На диво, тут дуже тихо.
Тарбозавр…
рівноцінний у цій пустелі тиранозавру.
Усі тримаються від них здаля.
Та для ящірки це можливість.
Більше, ніж туша, мух приваблює тільки…
сплячий тарбозавр, який харчується цією тушею.
Треба зважитися.
Велоцираптор.
Треба стерегтися.
Бо велоцираптори часто полюють групами.
Тарбозаври йдуть далі.
А тепер спускаються птерозаври…
і привласнюють рештки туші.
Ящірка втратила свій шанс.
Рідкісні можливості – запорука виживання в пустелі,
і деякі динозаври дуже вміло ними користуються.
Мононік – пустельний умілець.
Як і іншим пустельним тваринам,
в пошуку харчів цій самиці доводиться патрулювати величезні території.
Ноги допомагають їй охолоджуватися.
Пір'я на тілі захищає від сонячного проміння,
і надає їй надзвичайне чуття.
Навколоочні диски помагають їй розрізняти найслабші звуки.
Гіперчутливий слух
допомагає скласти уявлення про вміст порожньої колоди.
Тепер вона використовує зброю, за яку й отримала цю назву.
Мононік – один великий пазур.
Ідеальний інструмент, щоб розкрити гніздо термітів.
І ще одне особливе пристосування.
Гнучкий язик, удвоє довший за голову.
Чудовий білковий обід,
якби ще терміти так не докучали.
Умільці, такі як мононіки, торжествують у цій посушливій пустелі.
Та часом погода змінюється.
У рідкісних випадках
холодні гірські вітри змішуються з гарячим повітрям.
Пустельна гроза приносить такий жаданий дощ.
Можливо, вона ще ніколи не бачила такої мокрої землі.
Пейзаж неочікувано змінюється.
Насіння, що лежало завмерле, стрімко проростає.
За кілька днів безплідні простори змінюються.
А разом з рослинністю з'являється розмаїття харчів –
якщо ти вмієш полювати.
Енанціорнісові, древні птахи.
Завелика здобич.
Важко пристосуватися до іншого й незнайомого світу.
От лихо.
Нарешті щось знайшла.
Та нові труднощі тимчасові.
У пустелі ясно одне:
скоро знову прийде пора страшної спеки й випаленої землі.
Квіти лишаться тільки в далеких спогадах.
Не тільки безжальне сонце
робить пустелі такими негостинними.
А й вітри.
У Центральній Азії вони шугають просторами,
ще більше висушуючи землю й вириваючи рослинність з корінням.
Великі динозаври кочують,
щоб упоратися зі складними умовами.
Ці динозаври з качиним носом звуться барсболди.
Вони майстри довгих переходів
і здатні дуже довго витримувати без води.
Та в рідкісних випадках води не бракує.
Коли випадає дощ,
вода просочується в ґрунт і долає під землею великі відстані.
В особливих місцях вода піднімається на поверхню,
утворюючи оазу.
Вода приваблює різноманітних пустельних тварин за багато кілометрів звідси.
На тлі цих інші здаються карликами.
Монголозавр.
Вони величезні.
Важачи понад сімдесят тонн,
вони належать до найбільших тварин, які населяли нашу планету.
Для крихітного мононіка приходити сюди на водопій ризиковано.
На березі тісно,
але з найдовшою шиєю на Землі можна попити без черги.
Таке збіговисько привертає увагу.
Тарбозавр.
Як і всі інші, мисливець прийшов сюди виключно по воду.
Так багато ротів п'ють тут день і ніч,
тому вода швидко закінчується.
Тварини розходяться
і знову повертаються до суворих, посушливих умов.
За мільйони років вода різьбила в пустелях
надзвичайні пейзажі…
як оце тут, у Північній Африці.
Ці каньйони дарують унікальні можливості для пустельних жителів.
Завдяки п'ятиметровому розмаху крил барбаридактиль, вид птерозавра,
уміло й легко користується термальними потоками…
щоб долати значні відстані
попри величезні гребені на голові.
Щороку самці й самиці збираються в особливих місцях на висоті
тисячами.
На вершинах цих ізольованих плато нема хижаків,
а тому приземлятися безпечно.
Великі самці обирають місця, де влаштують видовище,
а енергійні молоді «холостяки» кружляють нам ними.
Хазяї територій віднаджують суперників.
Сигнал, який часом доводиться підкріплювати агресією.
Та величина гребеня – ще не запорука успіху.
У частини самців не виростають величезні гребені.
Ці самці схожі на самиць,
а тому прокрадаються сюди непомічені.
Це небезпечний підхід…
бо великі самці патрулюють територію.
І влаштовують покази.
Пролазу викрили.
Власне…
він привернув увагу великого самця.
Пролаза вдає неприхильну самицю…
і відкидає залицяння самця.
А тепер вертається до справжньої мети…
і спроб привабити самицю.
Успіх.
Великі самці привабливіші,
але самиці хочуть виростити здорову малечу,
а тому паруються з якнайбільшою кількістю партнерів…
й особливо красивих, і хитрих.
Не тільки надзвичайно дивні тварини
живуть у пустелях доісторичної планети.
Також тут трапляються дивні, потойбічні краєвиди.
Наприклад у Південній Америці.
Пустеля ніби присипана снігом,
але ці велетенські дюни не піщані, а гіпсові.
Гіпс – дрібний білий мінерал, який легко розчиняється у воді
й існує у твердому стані в найсухіших місцях на Землі.
Дюни такі сухі, що жити тут практично неможливо.
Проте деяким динозаврам це вдається.
Сецернозавр, вид малих гадрозаврів.
Хоч вони й здатні вижити на низькоякісній дієті,
раз на десять років ці землі висихають настільки,
що фактично всі рослини в'януть і сохнуть.
З малятами цьому стаду загрожує вимирання.
Однак старші, досвідченіші динозаври
пам'ятають інші потенційні джерела харчів і води.
Вони знають: щоб урятуватися, потрібне не покидати пустелю,
а йти далі серед розпечених дюн.
Сильні вітри й хвилі піску – пустеля в постійному русі.
Це ускладнює орієнтування на місцевості.
Стадо зазвичай пересувається вночі.
Уночі не тільки холодніше,
а ще й відкривається мапа, яка допомагає тварині зорієнтуватися
у безбарвній, але такій мінливій пустелі.
Зоряна мапа.
Як і багато інших мігруючих тварин,
гадрозаври розрізняють небесні знаки.
Удень усе одно шкварить палюче сонце.
Навіть якщо їм вдається знайти тінь, на цьому подорож може й скінчитися.
Їм на поміч приходить іще дещо.
Глухий рокіт хвиль, що розбивають об далеке узбережжя,
чути серед дюн за кілометри.
Звук такий низький, що багато тварин його не чують.
А гадрозаври чують і тому знаходять шлях до берега.
Проте пустеля підготувала для них останню перешкоду.
Шлях до води перекривають велетенські прибережні дюни.
На крутих, нестійких барханах кожен крок виснажує.
Дійшли.
Їхня перша винагорода – краплі води, що конденсуються на шкірі
з туману, який виникає там, де дюни зустрічаються з океаном.
Туман підтримує на узбережжі райський куточок.
Цього вистачить, щоб якийсь час прогодувати стадо,
але коли корм закінчиться, їм доведеться рухатися далі…
і знову переживати складні випробування
у пустелях доісторичної планети.
У наступній серії «Доісторичної планети»
покажемо одного з найдивніших відомих динозаврів.
Химерний велетень з качиним дзьобом харчується у великому болоті.
Прісна вода тече в море
і визначає життя всіх навколо.
Щоб дізнатися про наукові витоки цих кадрів,
завітайте на сторінку серіалу «Доісторична планета».
Переклад субтитрів: Анастасія Жищинська