PRESENTERAS AV DAVID ATTENBOROUGH
Ett av de mest anmärkningsvärda djuren som någonsin har levt,
och ett av de kändaste, är en dinosaurie.
Tyrannosaurus rex.
Ett djur som sätter våra tankar i rörelse.
Hurdant djur var det?
Hur såg det ut? Hur levde det?
Nu har vetenskapen besvarat sådana frågor.
Och inte bara om T. rex,
utan även de andra arterna som levde samtidigt som den.
Den senaste bildtekniken låter oss väcka dem till liv igen.
Jorden, 66 miljoner år sedan.
Himlen är fylld av flygande jättar.
Monstruösa reptiler patrullerar havens djup.
Och på land kämpar alla slags dinosaurier
för överlevnad.
Vi vet nu mycket om denna värld som regerades av dinosaurier.
Det här är deras historia.
Västra Sydamerika.
En av de ödsligaste platserna på vår förhistoriska planet.
Få djur vågar sig hit,
men det är ändå här en otrolig sammankomst äger rum.
Dreadnoughtus.
Titanosaurier. 25 meter långa och 40 ton tunga.
Det här är hanar,
och de är långt ifrån sina födoplatser i skogarna.
De är här av en enda orsak: att slåss om att få para sig.
En skara honor granskar de nyanlända hanarna.
De bedömer deras styrka och lämplighet.
Titanosauriernas enorma halsar
hålls uppe av lätta, luftfyllda skelett.
Deras ihåliga halsben är kopplade till en uppsättning bälgar
som blåser upp bisarra luftsäckar.
De mest imponerande hanarna lockar till sig flest honor.
Den här enorma hanen, färgad vit av damm,
har dominerat i två veckor.
Han väger närmare 50 ton.
Hans uppvisning har hittills skrämt bort alla utmanare.
Men denna nykomling…
…låter sig inte skrämmas.
Att lyfta en så stor kropp är utmattande.
Den uthålligaste vinner.
När konflikten blir intensivare försöker kämparna skada varandra.
De hugger varandra med vassa piggar på tummarna
och skrapar huden med tänderna.
Tills slutligen…
…knockouten.
Den gamla hanens herravälde är över.
Den unge segraren får sin tur att stå i centrum.
En förlust kan stå somliga väldigt dyrt.
Trots att vissa djur är välanpassade för livet i öknen
hänger deras överlevnad ofta på en skör tråd.
Särskilt här i Asien,
där sommartemperaturerna kan stiga över 60 grader…
…och vatten avdunstar omedelbart.
Det finns skräckinjagande reptiler här med.
Men den här lilla ödlan är bara runt en decimeter lång.
Här är det aldrig lätt att hitta mat.
Detta enorma kadaver verkar lovande.
En död sauropod.
En festmåltid för många.
Men konstigt nog är det lugnt.
Tarbosaurus.
Den här öknens motsvarighet till T. rex.
De håller alla andra borta.
Men de kan ge ödlan en möjlighet.
Om det finns något som lockar flugor mer än ett kadaver…
…så är det en sovande tarbosaurie som har ätit av det.
Dags att vara djärv.
En Velociraptor.
Dags att vara försiktig.
För Velociraptorer jagar ofta i grupp.
Tarbosaurierna går vidare.
Nu kan pterosaurierna komma ner…
…och göra anspråk på kadavret.
Den lilla ödlan har missat chansen.
Att göra det mesta av sina chanser är viktigt för att överleva i öknen,
och en del dinosaurier lyckas göra det väldigt effektivt.
Mononykus är en ökenspecialist.
Likt många ökendjur
måste hon patrullera ett stort område för att hitta tillräckligt med mat.
Nakna ben hjälper henne att hålla sig sval.
Fjädrarna på kroppen skyddar henne från solen
och ger henne ett supersinne.
De bildar ansiktsslöjor som hjälper henne upptäcka ljud.
Sådan hyperkänslig hörsel
ger henne en mental karta över denna ihåliga stock och dess innehåll.
Nu använder hon vapnet som ger denna jägare sitt namn.
Mononykus, ensam stor klo.
Precis vad som behövs för att öppna ett termitbo.
Hon har ett till speciellt verktyg.
En flexibel tunga, dubbelt så lång som hennes huvud.
En utmärkt proteinfylld måltid.
Om ändå termiterna inte vore så irriterande.
Specialister som Mononykus kan frodas i denna torra öken.
Men förhållandena är inte alltid så.
Vid sällsynta tillfällen
drar kallare bergsvindar in och blandas med den stigande varmluften.
En ökenstorm som för med sig ett uppskattat regnfall.
Hon kanske aldrig har sett marken så blöt tidigare.
Det omvandlar landskapet på oväntade sätt.
Frön som har legat i dvala blommar plötsligt.
De förvandlar det torra landskapet på bara några dagar.
Vegetationen för med sig mat i överflöd,
om man vet hur man fångar den.
Enantiorniter, en forntida fågel.
Men kanske lite för stor att ge sig på.
Det kan vara svårt att anpassa sig till en så annorlunda värld.
Kära nån.
Äntligen har hon något.
Men dessa nya utmaningar är kortvariga.
En sak är säker i öknen:
Mördande hetta och bränd jord återvänder snart.
Blommorna blir bara ett avlägset minne.
Det är inte bara den gassande solen som gör öknen så ogästvänlig.
Vindarna hjälper till.
Här i Centralasien drar de över landskapet
och torkar ut marken samtidigt som den rycker upp växter.
Stora dinosaurier är i ständig rörelse för att försöka klara förhållandena.
Dessa dinosaurier med anknäbb kallas Barsboldia.
De är långdistansspecialister
som kan klara sig utan vatten otroligt länge.
Men ibland finns det i överflöd.
När regn väl faller
kan det sippra in i marken och färdas långt under den.
Tills det på vissa platser stiger upp till ytan och skapar en oas.
Öppet vatten lockar alla slags ökendjur från många kilometers avstånd.
Vissa ställer andra i skuggan.
Den mongoliska titanen.
De är kolossala.
De väger över 70 ton
och är ett av de största djuren som någonsin vandrat på jorden.
Ett farligt ställe för en liten Mononykus att ta sig en drink.
Det må vara trångt,
men om man har jordens längsta hals kan man tränga sig före.
Sådana samlingar väcker uppmärksamhet.
En tarbosaurie.
Men precis som alla andra är jägaren bara här för att dricka.
Alla törstiga munnar som dricker dag och natt
gör snart slut på vattnet.
Djuren skingrar sig,
och de svåra, torra förhållandena börjar återvända.
I miljontals år har vattnet format vissa öknar
till spektakulära landskap.
Som här i Nordafrika.
Dessa kanjoner ger vissa besökare speciella möjligheter.
Med ett vingspann på fem meter kan pterosaurien Barbaridactylus
använda termiska vindar obesvärat…
…och färdas långa sträckor,
trots att vissa har enorma kronor på huvudet.
Varje år samlas hanar och honor på dessa speciella platser
i tusental.
Det finns inga marklevande rovdjur på dessa isolerade platåer,
vilket gör dem till säkra landningsplatser.
Stora hanar väljer ett område där de visar upp sig
medan ungkarlarna cirklar ovanför.
Territorieägare jagar bort utmanare.
Ett budskap som ibland behöver sändas med våld.
Men man måste inte vara en tungviktare för att lyckas.
Vissa hanar har inte utvecklat de enorma kronorna.
De är lömska hanar som ser ut som honor,
så de kan gå obemärkt förbi.
Det är ett farligt spel.
De stora hanarna patrullerar regelbundet.
Och de visar upp sig.
Skojaren är upptäckt.
Men faktum är…
…att han har fångat den stora hanens blick.
Men skojaren låtsas vara en ovillig hona…
…och avvisar hans närmanden.
Tillbaka till uppdraget.
Dags att lägga in stöten.
Det gick.
Stora hanar kan verka attraktivare,
men honorna verkar vilja se till att avla så starka ungar som möjligt
genom att para sig med så många som möjligt…
…vare sig de är välutrustade eller bara sluga.
Det är inte bara extraordinära, bisarra djur
som bor i den förhistoriska planetens öknar.
Det finns även konstiga, främmande landskap.
Som här i Sydamerika.
Det kanske ser ut som ett snötäcke,
men dessa stora dyner består av gips, inte sand.
Gips är en fin, vit mineral som löser upp sig i vatten så lätt
att det bara finns i fast form på jordens torraste platser.
Dynerna är så torra att det nästan är omöjligt att leva här.
Men vissa dinosaurier lyckas göra det.
Secernosaurus, en liten hadrosaurie.
De kan klara sig på en mager kost,
men varje årtionde torkar området ut så pass mycket
att nästan all vegetation skrumpnar och dör.
Med ungar att ta hand om kan detta betyda slutet för hjorden.
Men några av de äldre, mer erfarna djuren
kanske minns andra källor till näring och vatten.
De vet att de inte borde lämna öknen för att överleva,
utan snarare fortsätta vandra över de heta dynerna.
Starka vindar och lös sand gör att öknen alltid rör sig.
Det gör det svårt att navigera.
Hjorden färdas helst om natten.
Det är svalare,
och det avslöjar en karta som kan hjälpa djur hitta rätt
genom denna formlösa men ständigt förändrande öken.
En karta i himlen.
Likt många migrerande djur
kan hadrosaurier känna igen vägmärken på himlen.
Om dagen plågas de av den heta solen.
Till och med de som hittar skugga kan stå vid vägs ände här.
Men det finns något annat som kan hjälpa dem.
Det djupa, mullrande ljudet av vågor mot den avlägsna strandlinjen
färdas i flera kilometer genom dynerna.
Ljudet är så lågt att många djur inte kan höra det.
Men hadrosaurier kan, och de lyckas navigera mot kusten.
Men öknen har ett sista hinder att överkomma.
Enorma dyner vid kusten blockerar deras väg.
Brant, ostadig sand slukar energi med varje steg.
De klarade det.
Deras första belöning är att slicka kondenserade vattendroppar
från dimman som bildas där dynerna möter havet.
Dimman ger också näring åt ett ymnigt strandparadis.
Det här räcker till att föda hjorden nu,
men så småningom tvingas de gå vidare…
…för att ännu en gång utstå livets prövningar
i vår förhistoriska planets öknar.
I nästa avsnitt möter vi en av de konstigaste dinosaurierna nånsin.
En bisarr jätte med anknäbb som betar i en vidsträckt våtmark.
Och när sötvattnet flödar ut mot havet formar det allt det berör.
Om du vill upptäcka vetenskapen bakom historierna
kan du gå till vår hemsida.
Undertexter: Borgir Ahlström