PRIPOVEDUJE DAVID ATTENBOROUGH
Ena najbolj nenavadnih živali, ki je kdaj obstajala,
in zagotovo ena najslavnejših, je dinozaver.
Tiranozaver.
Žival, ki vsem vzbudi domišljijo.
Za kakšno žival je šlo?
Kako je zgledala? Kako je živela?
Znanstvene raziskave ponujajo odgovor na ta vprašanja.
Ne le o tiranozavru,
ampak tudi o drugih vrstah, ki so živele z njim.
Najnovejša slikovna tehnologija nam omogoča, da jih oživimo.
Zemlja pred 66 milijoni let.
Nebo je polno orjaških letalcev.
V morskih globinah patruljirajo pošastni plazilci.
Veliko vrst dinozavrov pa je tudi na kopnem.
Vsi poskušajo preživeti.
Danes veliko vemo o svetu, ki so mu vladali dinozavri.
To je njihova zgodba.
Puščave
Zahod Južne Amerike
in eden najbolj pustih krajev na tem prazgodovinskem planetu.
Sem zaide le malo živali,
vseeno pa je prizorišče enega najbolj izjemnih zbiranj na Zemlji.
Dinozavri iz rodu Dreadnoughtus.
Titanozavri. Dolgi so 26 metrov, tehtajo pa 40 ton.
V skupini so sami samci.
Daleč od bogatih gozdnih krmišč so.
Sem prihajajo samo zato, da bi dobili priložnost za parjenje.
Množica samic si pravkar prispele samce pozorno ogleduje.
Presojajo njihovo moč in primernost za parjenje.
Titanozavrom ogromen vrat
podpira ultralahko, z zrakom napolnjeno okostje.
Njihove votle vratne kosti so povezane z vrsto mehov,
ki napihujejo nenavadne okrogle vreče iz prožne kože.
Samci z najmogočnejšim nastopom bodo pritegnili največ samic.
Ta, od prahu bel orjaški samec,
je že dva tedna v središču pozornosti.
Tehta skoraj 50 ton.
S svojim nastopom je do zdaj
prestrašil vse tekmece.
Toda novih samcev…
…to ni odvrnilo.
Dvigovanje ogromnega telesa jemlje veliko moči.
Tekmeca se merita v zdržljivosti.
Spopad se stopnjuje. Borca poskušata drug drugega raniti.
Drug drugega zbadata z ostro palčno bodico, podobno bodalu,
in se z zobmi grabita za kožo.
Do končnega…
Izločilnega udarca.
Prevlade starega samca je konec.
V ospredje pride mladi zmagovalec.
Nekateri poraz drago plačajo.
Nekatere živali so sicer dobro prilagojene na puščavske razmere…
Toda njihovo preživetje je pogosto negotovo.
Še posebej v Aziji,
kjer se na vrhuncu poletja
temperature povzpnejo na več kot 60 stopinj Celzija…
Voda pa v hipu izhlapi.
Tudi tukaj so plazilci krvoločnega videza.
Toda ta mali plazilec je dolg le kakšnih deset centimetrov.
Tukaj je vedno težko priti do hrane.
Toda ta ogromno truplo je obetavno.
Mrtev zavropod.
Morebitna pojedina za mnoge.
A začuda je vse tiho.
Tarbozavri.
Tiranozavri te puščave.
Zaradi njih se truplu nihče ne približa.
Kuščarju pa morda prav to ponudi priložnost.
Muhe bolj kot mrhovina pritegne…
…speči tarbozaver, ki se je hranil z njo.
Zdaj je čas za drznost.
Velociraptor.
Kuščar mora biti previden.
Ker velociraptorji pogosto lovijo v skupini.
Tarbozavri gredo naprej.
Zdaj lahko priletijo pterozavri…
…in si privoščijo svoj delež.
Malemu kuščarju se je priložnost izmuznila.
Prebivalci puščav morajo za preživetje izkoristiti bežne priložnosti.
Nekateri dinozavri so pri tem zelo učinkoviti.
Predstavniki rodu Mononykus so puščavski specialisti.
Kot številne puščavske živali
morajo za hrano preiskati veliko območje.
Mononiku hladno telo ohranjajo gole noge.
Peresa po telesu ga varujejo pred sončnimi žarki
in mu dajejo posebno moč.
Oblikujejo obrazne ploskve, ki mu pomagajo zaznati že najšibkejše zvoke.
Natančno zmore določiti izvor zvoka,
zato si lahko v duhu naslika notranjost votlega hloda in njegovo vsebino.
Lovec uporabi orožje, po katerem je dobil ime.
Mononykus, en sam, velikanski krempelj.
Ravno to potrebuje, da odpre gnezdo termitov.
Ima pa še eno posebno orodje.
Prožen jezik, dvakrat daljši od njegove glave.
Odličen beljakovinski obrok…
Če le termiti ne bi bili tako nadležni.
Specialisti, kot je mononik, lahko uspevajo v teh puščavskih razmerah.
Toda razmere niso vedno enake.
Ob redkih priložnostih
zapihajo hladnejši gorski vetrovi in se pomešajo z dvigajočim se vročim zrakom.
Puščavska nevihta prinaša dobrodošel dež.
Mononik morda še nikoli ni videl tako razmočenih tal.
Voda pokrajino spremeni na nepričakovane načine.
Speča semena oživijo.
Sušno pokrajino spremenijo v nekaj dneh.
Vegetacija prinese obilje hrane…
…če jo znaš ujeti.
Ptice iz starodavnega rodu Enantiornithines.
A morda so prevelike, da bi se jih lotil.
Na tako drugačen in neznan svet se je težko prilagoditi.
Ojej.
Končno je nekaj našel.
Toda ti novi izzivi so kratkotrajni.
V puščavi je eno gotovo:
tla v njej bo pripeka kmalu spet ožgala.
Rože bodo samo še oddaljen spomin.
Toda puščave niso negostoljubne
samo zaradi neizprosne pripeke.
K temu pripomore tudi veter.
V Osrednji Aziji divja po pokrajini,
še bolj izsušuje tla in izkoreninja vegetacijo.
Veliki dinozavri se premikajo,
da bi bili kos težkim razmeram.
Ti dinozavri z račjim kljunom pripadajo rodu Barsboldia.
So specialisti za dolge razdalje.
In brez vode zdržijo neverjetno dolgo.
A ob redkih priložnostih je vode v izobilju.
Kadar dežuje,
voda prodre v tla in pod njimi prepotuje velike razdalje.
Dokler se na nekaterih posebnih krajih ne dvigne na površje
in ustvari oazo.
Površinska voda privabi puščavske živali od blizu in daleč.
Ene so neprimerno večje od drugih.
Mongolski titani.
Orjaški so.
Tehtajo več kot 70 ton
in so ene največjih živali v zgodovini Zemlje.
Nevaren kraj za drobnega mononika, ki se je prišel odžejat.
Ob vodi je gneča,
toda z najdaljšim vratom na svetu lahko preskočiš vrsto.
Takšno zbiranje privabi pozornost.
Tarbozaver.
Toda kot vsi drugi je tudi on tukaj samo zaradi vode.
Kadar toliko žejnih ust pije dan in noč,
vode kmalu zmanjka.
Živali se razkropijo,
ostre, sušne razmere pa se spet vrnejo.
V več milijonih let je voda nekatere puščave oblikovala
v spektakularne pokrajine…
Kot tukaj, v Severni Afriki.
Ti kanjoni nekaterim obiskovalcem puščave ponujajo posebne priložnosti.
Barbaridactylus, pterozavri s petmetrskim razponom kril,
zlahka izkoriščajo vzgornjike…
…in premagujejo velike razdalje,
čeprav imajo nekateri ogromne rogove.
Vsako leto se na teh posebnih visokih krajih zbere na tisoče
samcev in samic.
Na vrhovih teh osamljenih planot ni talnih plenilcev,
zato so to varni kraji za pristanek.
Veliki samci izberejo območje, na katerem bodo nastopali…
…neučakani mladi samci pa krožijo nad njimi.
Lastniki teritorija odganjajo izzivalce.
Sporočilo, ki včasih mora biti nasilno.
Včasih pa za uspeh ni nujno, da si velikan.
Nekaterim samcem ne zrastejo veliki rogovi.
To so potuhnjeni samci, ki so videti kot samice
in poskušajo ostati neopaženi.
To je nevarna igra.
Veliki samci namreč redno patruljirajo po območju.
In se bahajo.
Vsiljivca so opazili.
Pritegnil je…
pozornost velikega samca.
Toda vsiljivec se pretvarja, da je zadržana samica…
Samčevo osvajanje zavrne.
Zdaj pa nazaj k nalogi.
Začeti mora osvajati.
Uspeh.
Veliki samci se zdijo privlačnejši,
a samicam se zdi, da bodo najboljše mladiče dobile
s parjenjem s kar največ partnerji.
Najsi so veličastno okrašeni ali samo prebrisani.
V prazgodovinskem svetu pa niso nenavadne le puščavske živali.
V njem najdemo tudi čudne, nezemeljske pokrajine.
Na primer v Južni Ameriki.
Zdi se, kot da sipine prekriva sneg.
Vendar niso iz peska, ampak iz sadre.
Sadra je fin, bel mineral, ki se zlahka raztopi v vodi,
v trdni obliki pa lahko obstaja le na najbolj suhih območjih na Zemlji.
Te sipine so tako suhe, da je življenje na njih skorajda nemogoče.
Vendar nekaterim dinozavrom uspeva.
To so scenozavri, vrsta malega hadrozavra.
Čeprav lahko preživijo ob pičli in slabi hrani,
se to območje vsakih deset let tako izsuši,
da se skoraj vsa vegetacija izsuši in odmre.
Ker morajo skrbeti tudi za mladiče, to lahko ogrozi vso čredo.
Toda nekateri starejši, izkušenejši posamezniki
se spomnijo še drugih morebitnih virov hrane in vode.
Vedo, da jim preživetja ne bo omogočil odhod iz puščave,
temveč da morajo kljub peklenski vročini nadaljevati pot.
Močni vetrovi in premikajoči pesek puščavo nenehno spreminjajo.
Zato se je težko znajti.
Čreda najraje potuje ponoči.
Takrat je hladneje,
pokaže pa se tudi zemljevid, ki živalim omogoči najti pot
skozi brezoblično, a nenehno spreminjajočo se puščavo.
Zemljevid na nebu.
Kot številne živali selivke,
tudi hadrozavri prepoznajo nebesne smerokaze.
Podnevi žgoče sonce še vedno pripeka.
Četudi najdejo senco, je za nekatere živali to konec poti.
Pomaga pa jim lahko še nekaj drugega.
Globok, bobneč zvok valov, ki butajo ob oddaljeno obalo,
čez sipine potuje zelo daleč.
Frekvenca zvoka je tako nizka, da je številne živali ne morejo slišati.
Hadrozavri pa jo lahko, in zato lahko najdejo pot do obale.
Toda v tej puščavi morajo premagati še eno oviro.
Pot jim zapirajo orjaške obalne sipine.
Strma, nestabilna peščena pobočja jim moči jemljejo z vsakim korakom.
Uspelo jim je.
Najprej lahko poližejo kapljice vode, ki se jim na koži naberejo
zaradi megle, ki nastane tam, kjer se združijo sipine in morje.
Megla hrani tudi bogat obalni raj.
Za zdaj bo tu za čredo dovolj hrane.
Ko pa jo bo zmanjkalo, bodo prisiljeni iti naprej.
In v puščavah prazgodovinskega planeta bodo spet na težkih preizkušnjah.
Prihodnjič:
eden najbolj nenavadnih dinozavrov na svetu.
Čudaški orjak z račjim kljunom se hrani v celinskem močvirju.
Sladka voda, ki teče od izvira do morja,
oblikuje življenja vseh, ki se jih dotakne.
Če vas zanima znanstvena plat teh zgodb,
obiščite spletno stran oddaje Prehistoric Planet.
Prevedla Lidija P. Černi