PRESENTERT AV DAVID ATTENBOROUGH
Et av de mest bemerkelsesverdige dyrene som har eksistert,
iallfall et av de mest kjente, er en dinosaur.
Tyrannosaurus rex.
Et dyr som setter fart på fantasien hos oss alle.
Hva slags dyr var det?
Hvordan så det ut? Hvordan levde det?
Forskere har nå svarene på slike spørsmål.
Ikke bare når det gjelder T. rex,
men også andre arter som levde side om side med den.
Det siste innen bildeteknologi gjør det mulig å få liv i dem.
Jorden for 66 millioner år siden.
Himmelen er full av flyvende kjemper.
I havet patruljerer monsterreptiler dypet.
Og på land er det for alle dinosaurer
en kamp for å overleve.
Vi vet nå mye om den verden hvor dinosaurene hersket.
Dette er deres historie.
Den vestre delen av Sør-Amerika.
Et av de mest øde stedene på denne forhistoriske planeten.
Det er få dyr her,
men dette er likevel stedet hvor det skjer en helt spesiell samling.
Dreadnoughtus.
Titanosaurer. 26 meter lange og hele 40 tonn.
Dette er hanner.
De er langt fra de næringsrike skogene hvor de vanligvis lever.
De har kommet hit av én eneste grunn, for å kjempe for sjansen til å pare seg.
Flokker med hunner studerer nøye hannene som nettopp har kommet,
deres styrke og egnethet.
Titanosaurens lange hals
er festet til et særdeles lett og luftfylt skjelett.
De hule nakkebeinene er forbundet til en rekke belger
som blåser opp disse merkelige luftsekkene på halsen.
Hannene med den beste oppvisningen vil tiltrekke seg flest hunner.
Denne store hannen, dekket av hvitt støv,
har vært midtpunktet i to uker nå.
Han veier nesten 50 tonn.
Oppvisningen hans har hittil skremt bort alle utfordrerne.
Men denne nykommeren…
…gir seg ikke.
Det er slitsomt å løfte en så stor kropp.
Det handler om utholdenhet.
Mens konflikten intensiveres, prøver hver av dem å påføre den andre skader
ved å stikke skarpe, knivlignende klør i den andre
mens de skraper skinnet med tennene.
Og til slutt…
…knockout-slaget.
Den gamle oksens herredømme er endelig over.
Den unge seierherren blir det nye midtpunktet.
Et nederlag kan koste dem dyrt.
Selv om enkelte dyr er godt tilpasset forholdene i ørkenen,
er det å overleve her en balansegang.
Spesielt her i Asia på sommeren,
hvor temperaturen kan nå over 60 grader…
…og vann fordamper på et øyeblikk.
Reptilene her ser blodtørstige ut.
Men denne lille øglen er bare noen centimeter lang.
Det er aldri enkelt å få seg et måltid her.
Det svære kadaveret virker lovende.
En død sauropod.
Et potensielt festmåltid for mange.
Men det er merkelig nok stille her.
Tarbosaurus…
…ørkenens egen versjon av T. rex.
De holder alle unna.
Men for øglen er dette en mulighet.
Om det er én ting som tiltrekker seg flere fluer enn et kadaver…
…så er det en sovende Tarbosaurus som har spist av kadaveret.
På tide å være modig.
En Velociraptor.
På tide å være forsiktig.
Velociraptor jakter ofte i flokk.
Tarbosaurus-ene flytter på seg.
Nå kan flygeøglene komme ned…
…og hevde sin del av kadaveret.
Muligheten er der ikke lenger for den lille øglen.
For å overleve i ørkenen, må man utnytte de få sjansene man blir tilbudt.
Enkelte dinosaurer gjør det på en svært effektiv måte.
Mononykus er en ørkenspesialist.
Som mange ørkendyr
må hun tråkle seg gjennom et stort område før hun finner nok mat.
De bare beina hjelper henne å holde kroppen kjølig.
Fjærene på kroppen beskytter henne mot solens stråler,
samtidig som de gir henne en supersans.
De har skapt en rund skive i ansiktet som lar henne høre de svakeste lydene.
En slik følsom retningshørsel
gir henne et mentalt kart av denne hule stammen og det som er inni.
Hun bruker våpenet som gir denne jegeren sitt navn.
Mononykus, én stor klo.
Akkurat det hun trenger for å åpne termittenes tue.
Hun har enda et spesialutstyr.
En smidig tunge som er dobbelt så lang som hodet.
Et utmerket måltid fullt av proteiner.
Om bare ikke termittene var så irriterende.
Spesialister som Mononykus kan leve godt i denne tørre ørkenen.
Men forholdene er ikke alltid like.
Av og til
feier kaldere vind fra fjellene inn og blander seg med den varme luften.
En ørkenstorm, og med den, det etterlengtede regnet.
Hun har kanskje aldri sett landskapet så bløtlagt.
Det forvandler landskapet på uventede måter.
Frø, som til nå bare har ligget her, kommer til liv.
De forvandler det tørre landskapet i løpet av få dager.
Og med vegetasjonen, kommer det en overflod av mat,
om du klarer å fange den.
Enantiornithes, en fortidsfugl.
Kanskje litt for store.
Det er vanskelig å tilpasse seg en så annerledes og ny verden.
Oi sann.
Endelig har hun fått tak i noe.
Men disse utfordringene varer ikke lenge.
Én ting er sikkert i ørkenen,
heten og den avsvidde jorden vil snart vise seg igjen.
Blomstene blir igjen et fjernt minne.
Det er ikke bare solens ubarmhjertige krefter
som gjør ørkener så ugjestmilde.
Det gjør også vinden.
Her i Sentral-Asia blåser vinden over landskapet
og tørker ut bakken enda mer mens den river ut vegetasjonen.
Store dinosaurer er på farten for å prøve å takle de vanskelige forholdene.
Disse dinosaurene med nebb heter Barsboldia.
De er langdistansespesialister.
De kan klare seg uten vann i en forbløffende lang periode.
Men en sjelden gang finnes det rikelig med vann.
Når det regner,
kan vannet sive ned i sanden og flyte langt under bakken.
Og på noen spesielle steder kommer vannet til overflaten
og skaper en oase.
Åpent vann tiltrekker seg ørkendyr av alle slag over store områder.
Enkelte får andre til å virke veldig små.
Den mongolske kjempen.
De er kolossale. De veier over 70 tonn.
De er de største dyrene som noen gang har vandret på jorden.
Det er et risikabelt sted for en liten Mononykus å finne vann.
Det er kanskje mange her,
men når du har verdens lengste hals, kan du snike i køen.
Slike samlinger tiltrekker seg oppmerksomhet.
En Tarbosaurus.
Men som alle andre, er jegeren her for å finne vann.
Når det er så mange tørste dyr som drikker hele døgnet,
varer ikke vannet særlig lenge.
Dyrene sprer seg utover,
og igjen kommer de tøffe, tørre forholdene tilbake.
Over flere millioner av år har vann formet enkelte ørkener
til spektakulære landskap…
…som her nord i Afrika.
Disse dype kløftene gir enkelte besøkende spesielle muligheter.
Barbaridactylus, en type flygeøgle, har et vingespenn på fem meter.
Den drar nytte av de termiske oppvindene…
…og kan fly store distanser,
til tross for den store kammen på hodet.
Hvert år samles hunner og hanner på disse spesielle stedene i luften.
De er flere tusen.
Det finnes ingen rovdyr på toppen av de avsidesliggende platåene,
så her er det trygt å lande.
Store hanner velger et område hvor de kan vise seg fram…
…mens ungkarene sirkler over dem.
De med revir her holder unna nye utfordrere.
Og den beskjeden må av og til forsterkes på en voldelig måte.
Men man trenger ikke være en tungvekter for å lykkes.
Enkelte av hannene får ikke de store kammene på hodet.
De er snikete hanner som ser ut som hunner.
På den måten kan de unngå å bli sett.
Det er et farlig spill…
…for de store hannene har regelmessige patruljer.
De utfører sin oppvisning for de andre.
Sniken er oppdaget.
Men det viser seg…
…at den store hannen er interessert i ham.
Sniken later som om han er en uvillig hunn…
…og avviser hannens tilnærmelser.
Tilbake til oppdraget.
Det er på tide å komme i gang.
Suksess.
Store hanner virker kanskje mer attraktive,
men hunnene ser ut til å sikre seg friske unger
ved å pare seg med så mange partnere som mulig…
…enten de ser imponerende ut, eller bare sniker seg rundt.
Det er ikke bare ekstraordinære og merkelige dyr
som bor i ørkenen på vår forhistoriske planet.
Det finnes uvirkelige og merkelige landskap også.
Slik som her i Sør-Amerika.
Det ser kanskje ut som snø,
men disse sanddynene er ikke av sand, men av gips.
Gips er et finkornet, hvitt mineral som oppløses i vann så raskt
at det kun finnes i fast form på jordens tørreste steder.
Disse sanddynene er så tørre at det nærmest er umulig å leve her.
Allikevel finnes det dinosaurer som gjør akkurat det.
Secernosaurus, en type nebbdinosaur.
Selv om de kan overleve med en ganske dårlig diett,
tørker dette området helt ut hvert tiår
så nærmest alt av vegetasjon tørker ut og dør.
Flokken har unger, men dette kan bety slutten for dem alle.
Enkelte av de eldre og mer erfarne individene
husker kanskje hvor man finner andre mat- og vannkilder.
De vet at om de vil overleve, så må de ikke forlate ørkenen,
men fortsette reisen over de steikende sanddynene.
Den sterke vinden gjør at ørkenen stadig beveger seg.
Det gjør det vanskelig å navigere.
Flokken foretrekker å bevege seg på natten.
Det er ikke bare kjøligere,
men natten viser fram et kart som kan hjelpe dyrene å finne fram
gjennom den formløse ørkenen, som stadig forandrer seg.
Et kart på himmelen.
Som mange dyr som flytter på seg
kan nebbdinosaurene kjenne igjen tegn på stjernehimmelen.
På dagen henger den glødende solen over dem.
Selv om de kan finne skygge, kan dette være slutten for enkelte.
Men det er også noe annet som kan hjelpe dem.
Den dype buldringen av bølgene som treffer kysten
kan høres over mange kilometer blant sanddynene.
Lyden er så lav at mange dyr ikke kan høre den.
Men nebbdinosaurene kan det, og dermed finner de veien mot kysten.
Men ørkenen har enda et hinder som må passeres.
Svære sanddyner står i veien for dem.
Bratt og ustabil sand krever mye energi.
De har klart det.
De får lønn for strevet når de kan slikke i seg vann som kondenserer på huden
fra tåken som former seg der sanddynene og havet møtes.
Denne tåken gir også næring til et kystparadis.
Det er nok mat til flokken foreløpig,
men når det blir tomt, må de flytte på seg igjen…
…og enda en gang møte livets prøvelser
i vår forhistoriske planets ørken.
I neste episode:
En av de merkeligste dinosaurene som noen gang har levd.
En kjempe med nebb finner mat i ferskvannssumpene.
Mens ferskvannet renner fra kilden mot havet,
former det livet til alle på sin vei.
For å se forskningen bak historiene
kan du gå til Prehistoric Planet-sidene.
Tekst: Tina Shortland