JUTUSTAB DAVID ATTENBOROUGH
Küllap üks kõige märkimisväärsemaid loomi, kes on eales olemas olnud,
ja kindlasti üks kuulsamaid, on dinosaurus.
Tyrannosaurus rex.
Loom, kes sütitas me kõigi kujutlusvõime.
Milline loom ta oli?
Kuidas ta välja nägi? Mil moel ta elas?
Teaduslikud uuringud on nüüd sellistele küsimustele vastanud
ja mitte ainult T. rex'i,
vaid ka teiste liikide kohta, kes temaga samal ajal elasid.
Ning uusima visualiseerimistehnikaga saame nad kõik ellu äratada.
Planeet Maa, 66 miljonit aastat tagasi.
Taevas on täis lendavaid hiiglasi.
Meresügavustes patrullivad koletud roomajad.
Ning maa peal üritavad kõiksugused dinosaurused
raskuste kiuste elus püsida.
Teame nüüd nii palju maailmast, mida dinosaurused valitsesid.
See on nende lugu.
Kõrbed
Lõuna-Ameerika läänepoolne ala,
üks kõige kõledamaid kohti selle esiajaloolise planeedi peal.
Siia tulevad vähesed loomad,
ent siin leiab aset üks maakera erakordsemaid kogunemisi.
Dreadnoughtus.
Titanosaurused. 26 meetri pikkused ja 40-tonnised.
Nemad kõik on isased
ja nad on kaugel metsadest, kus on nende rikkalik toitumispaik.
Nad tulevad siia vaid sellepärast, et paaritumisvõimaluse nimel võidelda.
Emaste karjad uurivad põhjalikult värskelt saabunud isaseid,
hinnates nende jõudu ja sobivust.
Titanosauruste tohutuid kaelu
toetab ülikerge õhku täis skelett.
Nende õõnsad kaelaluud on seotud möiratustega,
mis täidavad kummalisi kurgualuseid õhukotte.
Nendega enim muljet avaldavad isased meelitavad ligi kõige rohkem emaseid.
See suur tolmust valge pull
on kaks nädalat tähelepanu keskpunktis olnud.
Ta kaalub ligi 50 tonni.
Ning ta on siiani
kõiki pretendente heidutanud.
Aga see uustulnuk…
pole heitunud.
Nii suure keha tõstmine on kurnav.
See on vastupidavuse lahing.
Lahingu ägenedes üritavad võitlejad haavata teineteist
mõlemal pöidlal oleva pistodalaadse ogaga pussitades
ja hammastega nahka kraapides.
Kuni lõpuks…
lüüakse oimetuks.
Vana pulli valitsusaeg on viimaks läbi.
Noore võitja kord on tähelepanu keskpunktis olla.
Mõnede jaoks on kaotusel väga kõrge hind.
Mõned loomad on küll kõrbe oludega hästi kohanenud,
aga nende elus püsimine seisab tihti noatera peal.
Eriti siin Aasias,
kus suve haripunktis
ületavad õhutemperatuurid 60 kraadi Celsiuse järgi…
ning vesi aurustub silmapilkselt.
Ka siin on karmi välimusega roomajaid.
See väike sisalik on aga lühem kui 10 cm.
Siin pole iial kerge einet saada.
See tohutu korjus võib paljulubav olla.
Surnud sauropood.
Potentsiaalne pidusöök paljude jaoks.
Aga kummalisel kombel valitseb vaikus.
Tarbosaurus…
selle kõrbe T. rex.
Nad hoiavad kõiki teisi eemal.
Aga sisaliku jaoks tähendavad nad ehk võimalust.
Kui miski meelitab kärbseid ligi rohkem kui korjus,
siis on see magav Tarbosaurus, kes on seda korjust söönud.
Aeg on vapper olla.
Velotsiraptor.
Aeg on ettevaatlik olla.
Sest velotsiraptorid jahivad tihti koos.
Tarbosaurus'ed liiguvad edasi.
Ja nüüd saavad pterosaurused maanduda…
ning korjusest oma osa võtta.
Väikese sisaliku jaoks on võimalus möödunud.
Põgusatest võimalustest viimase võtmine on kõrbes elus püsimise võti
ning mõned dinosaurused suudavad seda vägagi tõhusalt teha.
Mononykus on kõrbespetsialist.
Sarnaselt paljudele kõrbeloomadele
peab ta piisava toidu leidmiseks tohutul alal patrullima.
Paljad jalad aitavad tema keha jahedana hoida.
Sulestik kaitseb teda päikesekiirte eest
ning annab talle superaistingu.
Suled moodustavad näol kõverpinnad, mille abil tajub ta vaikseimaidki hääli.
Sellise ülitundliku suunatava kuulmismeelega
saab ta kujutluskaardi õõnsast palgist ja selle sisust.
Nüüd kasutab see kütt relva, mille järgi on ta oma nime saanud.
Mononykus ehk „üks hiiglaslik küünis“.
Just seda ta vajabki termiidipesa avamiseks.
Ning tal on veel üks eriline tööriist.
Tema peast kaks korda pikem paindlik keel.
Suurepärane proteiinirikas eine,
kui termiidid poleks ainult nii ärritavad.
Mononykus'e-laadsed spetsialistid suudavad selles põuases kõrbes õitseda.
Aga olud ei jää alati selliseks.
Haruldastel puhkudel
saabuvad jahedamad mäetuuled, mis segunevad tõusva kuuma õhuga.
Kõrbetorm, mis toob endaga teretulnud vihma.
Ta pole ehk kunagi maad sedasi märjana näinud.
Vihm muudab siinset maastikku ootamatutel viisidel.
Latentsed seemned ärkavad ellu.
Nad muudavad seda põuast maastikku pelgalt päevadega.
Ning taimestikuga saabub ka rohkelt toitu,
kui oskad seda kinni püüda.
Iidse Enantiornithes'e alamrühma linnud.
Nad on aga ehk veidi liiga suur saak.
Nii erineva ja võõra maailmaga võib olla raske kohaneda.
Issake.
Lõpuks ometi sai ta midagi.
Aga need uued väljakutsed jäävad põgusaks.
Kõrbes on üks asi kindel:
kole kuumus ja lõõmav maapind naasevad peagi.
Lilledest saab pelk kauge mälestus.
Päikese lakkamatu jõud pole ainus asi,
mis kõrbed nii vaenulikuks muudab.
Süüdi on ka tuuled.
Siin Kesk-Aasias laastavad nad maastikku,
pinnast veel rohkem kuivatades ning taimestikku üles juurides.
Suured dinosaurused püsivad liikvel,
üritamaks nende karmide oludega kohaneda.
Need pardinokaga dinosaurused on Barsboldia'd.
Nad on pikamaaspetsialistid
ja suudavad ilma vett joomata hämmastavalt kaua vastu pidada.
Haruldastel kordadel on vett aga küllaga saadaval.
Kui vihma sajabki,
võib see pinnasesse imbuda ja maa all kaugele jõuda,
kuni lõpuks mõnes erilises paigas vesi maa peale kerkib
ning oaasi moodustab.
Avavesi meelitab mitmete kilomeetrite kauguselt igasuguseid kõrbeloomi ligi.
Mõned on kõigi teiste kõrval hiiglased.
Mongoolia titaan.
Nad on kolossaalsed, kaaludes üle 70 tonni.
Nad on ühed suurimad loomad, kes on eales maamuna peal kõndinud.
Tillukese Mononykus'e jaoks on riskantne nende vahel jooma tulla.
Januseid võib palju olla,
aga maailma pikima kaelaga pääseb järjekorra etteotsa.
Selline kogunemine tõmbab tähelepanu.
Tarbosaurus.
Aga nagu kõik teisedki, tuli kütt siia pelgalt vee pärast.
Kui nii paljud janused ööpäevaringselt joovad,
ei jagu vett kauaks.
Loomad lähevad laiali
ning karmid põuased olud naasevad taas.
Miljonite aastatega on vesi mõned kõrbed suurejoonelisteks maastikeks uuristanud.
Näiteks siin Põhja-Aafrikas.
Need kanjonid pakuvad mõnedele kõrbe külalistele erilisi võimalusi.
5 m tiibade siruulatusega Barbaridactylus, üks pterosauruste perekondi,
saab tõusvat sooja õhku hõlpsalt ära kasutada…
ja sedasi kaugele lennata,
mis sest, et mõnedel neist on peas tohutu hari.
Iga aasta koguneb isaseid ja emaseid nendes erilistes taevalistes kohtades
mitmeid tuhandeid.
Nende kaugete platoode mäetippudes maapealseid kiskjaid pole,
seega seal saab ohutult maanduda.
Suured isased valivad koha, kus esineda.
Innukad noored poissmehed tiirlevad kõigi kohal.
Territooriumi valdajad peletavad pretendente ära.
Seda sõnumit tuleb vahel vägivaldselt kinnitada.
Aga edu saavutamiseks ei pea ilmtingimata raskekaallane olema.
Mõnedele isastele suurt harja pähe ei kasva.
Nad on salakavalad isased, kes näevad välja nagu emased,
ning saavad seega üritada märkamatuks jääda.
See on ohtlik mäng…
sest suured isased patrullivad regulaarselt.
Ning nad esinevad emastele.
Kavalpead märgati.
Tegelikult aga…
hakkas ta suurele isasele paarilisena silma.
Kuid kavalpea teeskleb tõrgest emast…
ning annab isasele korvi.
Nüüd saab ta oma missiooniga jätkata…
ja tal on aeg õnne proovida.
Õnnestus!
Suured isased võivad atraktiivsemad näida,
aga paistab, et kõige tugevamate järglaste saamiseks
paarituvad emased võimalikult mitmete paarilistega,
olgu nad muljet avaldava kaunistusega või lihtsalt salakavalad.
Esiajaloolise planeedi kõrbetes ei ela vaid erakordsed, kummalised loomad.
Nendes on ka veidraid, ebamaiseid maastikke.
Näiteks siin Lõuna-Ameerikas.
See võib näha välja nagu lumekiht,
aga need suured luited ei koosne liivast, vaid kipsist.
Kips on peen valge mineraal, mis lahustub vees nii kergelt,
et see saab vaid maakera kuivimates kohtades tahkel kujul olla.
Need luited on nii kuivad, et siin on peaaegu võimatu elada.
Kuid mõned dinosaurused suudavad seda teha.
Secernosaurus, üks väikseimaid hadrosauruste perekondi.
Nad peavad küll viletsa toiduga vastu,
aga see paik muutub umbes iga 10 aasta tagant niivõrd kuivaks,
et peaaegu kogu taimestik närtsib ja sureb ära.
Sellest võib saada lõpp karja jaoks, kes peab noorukite eest hoolitsema.
Aga mõned vanemad ja kogenumad indiviidid
võivad mäletada teisi potentsiaalseid toidu ja vee allikaid.
Ning nad teavad, et elus püsimiseks ei tohi üritada kõrbest lahkuda,
vaid peab jätkama teekonda üle selle küpsetavate luidete.
Tugevate tuulte ja liikuva liivaga on kõrb aina muutumas.
Ja see teeb navigeerimise keeruliseks.
Kari eelistab öösiti rännata.
Öösiti on jahedam
ning paljastub kaart, mille abil võib loom leida oma tee
läbi tundemärkideta, ent aina muutuva kõrbe.
See kaart on taevas.
Nagu paljud migreeruvad loomad,
tunnevad hadrosaurused taevaseid teeviitasid ära.
Päeval vaevab pea kohal ikka kõrvetav päike.
Isegi kui nad varjulise paiga leiavad, võib mõnede teekond siin lõppeda.
Aga neid võib ka miski muu aidata.
Kauge kalda vastu pekslevate lainete madal mürin
kostab luidete kohal kilomeetrite kaugusele.
See on nii madal heli, et paljud loomad seda ei kuule.
Hadrosaurused aga kuulevad ja leiavad selle abil tee rannikuni.
Kuid selles kõrbes on veel üks takistus, mis tuleb ületada.
Nende teed tõkestavad hiiglaslikud rannikuluited.
Järsul ebastabiilsel liivapinnasel kaotad iga sammuga energiat.
Nad jõudsid kohale.
Ja esimese preemiana saavad nad lakkuda veepiisku, mis kondenseeruvad nende nahal
luidete ja ookeani kohtumispaigas moodustuvast udust.
Ning see udu toidab ka rikkalikku rannikuparadiisi.
Praegu piisab sellest karja toitmiseks,
aga kui see otsa saab, on nad sunnitud edasi liikuma…
ning taluma taas elu katsumusi
esiajaloolise planeedi kõrbetes.
Järgmises osas
näeb ühte aegade kõige kummalisemat dinosaurust.
Veider pardinokaga hiiglane toitub tohutus sisemaa soos.
Ning allikast mereni voolav magevesi
mõjutab elu kõigil, keda see tee peal puudutab.
Avastamaks lugude taga peituvat teadust,
minge kohe saate „Prehistoric Planet“ kodulehele.
Tõlkinud Silver Pärnpuu