UVÁDÍ DAVID ATTENBOROUGH
Jedním z nejpůsobivějších živočichů, co kdy existoval,
a bezpochyby i jedním z nejznámějších, je dinosaurus.
Tyranosaurus rex.
Tento tvor probouzí představivost v nás všech.
Co to vlastně bylo za živočicha?
Jak vypadal? Jakým způsobem žil?
Vědci díky výzkumu dokázali tyto otázky zodpovědět.
A to nejen ohledně tyranosaura rexe,
ale i ostatních druhů, které žily ve stejném období.
Díky nejnovějším zobrazovacím technologiím máme možnost je přivést k životu.
Toto je planeta Země před 66 miliony let.
Nebe je plné létajících obrů.
Mořské hlubiny pročesávají obrovští plazi.
A na souši se dinosauři všech druhů
snaží přežít.
V dnešní době toho o světě, kde vládli dinosauři, víme opravdu hodně.
A tohle je vyprávění právě o nich.
Prehistorická planeta
Pobřeží
Jsme na jižním břehu velkého vnitrozemského moře,
jež rozděluje Severní Ameriku.
A toto jsou stopy největšího suchozemského predátora.
Tyranosaurus rex si šel zaplavat.
Duté, vzduchem naplněné kosti a silné zadní končetiny
z něj činí skvělého plavce.
Toto je dospělý samec… se svojí rodinkou.
Jeho mláďata jsou už dost stará, aby se s ním vydala na výpravu
na jeden z mnoha ostrovů ležících u pobřeží.
Není to daleko, ale i tak to může být nebezpečné.
Mosasaurus je obří mořský plaz, dvakrát větší než tyranosaurus
a vážící přes 13 tun.
Je to největší predátor planety.
Jídelníček mosasaura běžně sestává z želv.
Ale tato mláďata by pro něj byla vítanou svačinkou.
Dospělý tyranosaurus rex se umí efektivně bránit dokonce i ve vodě.
Mláďata mu ale musejí zůstat nablízku.
Tyranosauři rex v prvním roce přicházejí nejméně o dvě třetiny
svojí původní snůšky o 15 mláďatech.
Teď už zbyla jenom čtyři.
Ostrov nabízí bezpečí a potravu.
Tyto obří, dvoutunové želvy zde hnízdí.
Tyranosaura však přilákala konkrétně tato.
Umřela a jeho přilákal odér hnijícího těla.
Když se dostane k břichu,
bude mít k dispozici téměř bez práce skoro tunu masa.
Tyranosaurus rex má nejsilnější čelisti ze všech živočichů.
Síla jejich stisku přesahuje čtyři a půl tuny.
Mladí si také chtějí dát, ale on se dělit nechce.
Je načase, aby se naučili lovit sami.
Pláž moc slibně nevypadá.
Blíží se však večer a vše se začíná měnit.
Z písku se začínají líhnout mláďata želv a pospíchají do moře.
Tito mladí tyranosauři rex zde mají ideální cvičiště.
Čerstvě vylíhnuté želvy jsou pro ně jako začátečníky velké tak akorát.
Zvídavost se vyplatí každému lovci.
Je se hodně co učit.
Je tu dostatek jídla k uspokojení jak rodiče, tak mláďat.
A když se nepovede nic,
vždycky se dá ukrást večeře někomu jinému.
Naši planetu
pokrývá 64 milionů kilometrů čtverečních těchto mělkých pobřežních vod,
což je mnohem víc, než má největší kontinent.
To v kombinaci s bohatostí těchto moří
tvoří velmi důležité prostředí.
V místech styku pevniny a moře
stoupají z hlubin živiny, jež prospívají mnoha živočichům.
Obzvlášť bohaté vody jsou zde v Severním Atlantiku,
jelikož k pobřeží připlouvají obrovská hejna ryb.
Jeden druh v takovémto prostředí prospívá a zakládá zde početné kolonie.
Létající plazi. Pterosauři.
Zde na plážích na severu Afriky jich je rovnou sedm druhů.
Létají sem za potravou, odpočinkem a aby vychovali mláďata.
Tethydracové jsou výborně přizpůsobeni pobytu na zemi.
Nejenže si tu staví hnízda, ale zůstávají tady, aby své mladé ochránili.
A ti ochránit opravdu potřebují.
Phosphatodracové mají totiž zobák ostrý jako dýku.
Tento 270 centimetrů vysoký predátor se plíží koloniemi
a hledá příležitost k ulovení nechráněného mláděte.
Některé druhy pterosaurů jsou k životu na souši přizpůsobeny méně
a mají trochu odlišnou metodu hnízdění.
Hnízda si stavějí tam, kde přilákají menší pozornost predátorů.
Osamělé útesy jako tyto jsou na to ideální.
Vejce pterosaurů mají kožovitý obal a mohou jednoduše vyschnout,
takže musejí být něčím přikrytá.
Pod touto hromádkou chaluh se něco hýbe.
Maličký alcione má pouhých pár centimetrů
a váží méně než 60 gramů.
Jejich matka zde nakladla vejce asi před dvěma měsíci.
Voláním se synchronizuje líhnutí.
Pohromadě budou víc v bezpečí.
Jejich prvním instinktem je lezení.
Mláďata ze stovek hnízd se setkávají na vrcholu útesu
a připravují se na svůj první let.
Stále ale nemají vyvinutá křídla.
Kosti prodlouženého prstu, který je oporou pro blánu křídla,
se nejprve musejí narovnat a zapadnout do sebe, což potrvá několik hodin.
Nemůžou zde zůstat dlouho.
Jejich kosti jsou extrémně lehké. Až 90 % hmotnosti tvoří vzduch,
takže k vzletu nemusejí vynakládat až tak veliké úsilí.
Ale i tak jsou testovací lety nutností.
Až nastane čas odletu, budou mít jen jedinou příležitost to udělat správně.
U hrany útesu je stoupavý proud, což jim může pomoct.
Vyplatí se tedy shromáždit tady, směrem proti vanoucímu větru
a čelem k pevnině.
Nikdo však zatím není připraven do toho jít.
Nakonec ale jedno mládě inspiruje ostatní.
Nemají namířeno do kolonií na pláži.
Musejí se dostat do mlhavého lesa, jenž je až za koloniemi.
Barbaridactylové
jsou výkonní predátorští pterosauři, kteří obvykle loví ryby.
Ale tato mláďata jsou velice lákavá.
Jeden z úhybných manévrů spočívá ve sklopení křídel a střemhlavém letu.
Protože ale ztratí výšku, bude pro ně těžší doletět až do lesa.
Nouzové přistání v kolonii.
Tady je to pro osamocené mládě nebezpečné.
Jeden šťastlivec z první várky mláďat…
stále míří správným směrem.
Bezpečí.
Jen málo mláďat, která opustila skaliny, se dostane až sem.
Ale pro ně tento les poskytuje úkryt a veškerou potřebnou potravu.
Toto bude jejich domov na dalších pět let.
Pak budou dostatečně velicí a přidají se k dospělým,
s nimiž budou lovit ryby na otevřeném moři.
Někteří mořští živočichové, kteří tráví celý život lovem v moři,
musejí občas z jistého důvodu navštívit pobřeží.
Ve vodách ponořeného kontinentu Zélandie
někdo dokončuje jednu dlouhou cestu.
Tuarangisauři
jsou mořští plazi měřící přes devět metrů.
Tuto samičku doprovází její přibližně půlroční mládě.
Samička může mít jen jedno mládě jednou za dva roky.
Vkládá do něj všechno
a vytvoří se tím mezi ní a mládětem důležité pouto.
Své mládě zavedla mnoho kilometrů do tohoto konkrétního zálivu.
A nejsou tady sami.
Tuarangisauři sem připlouvají z celého jižního Pacifiku.
A to i samci, aby se předvedli samičkám.
Prozatím však námluvy nejsou pro samičky prioritou.
Tento záliv je něčím výjimečný.
Oblázky, jež jsou velice hladké, tvrdé a zaoblené.
Byly ohlazeny proudem říční vody a je těžké je najít.
Ale zde v jezírku pod vodopádem
jich je spousta.
Tuarangisauři si můžou vybrat ten pravý.
Pak s ním udělají něco pozoruhodného.
Spolknou ho.
Tyto kameny potřebují jako závaží a také jako gastrolit.
Tento kámen zůstane v žaludku jedince
a pomůže mu s rozmělňováním potravy.
Naučit se polykat oblázky není pro mláďata jen tak.
Vyžaduje to trochu praxe.
To ale poskytuje matce příležitost najít si mezi samci vhodného druha.
Mládě konečně uspělo.
Teď jich spolyká, kolik jen bude moct.
Až bude větší, vrátí se sem pro další.
Je načase, aby rodina pobřeží opustila
a zamířila zpět na moře za potravou.
Pro mladé tuarangisaury
je to důležitý krok na cestě k dospělosti.
Na jihu Evropy,
kde se Atlantik setkává s mořem Tethys,
dosahuje život při pobřeží asi té největší rozmanitosti.
Zvyšující se hladina moře znamená, že je tu nespočet ponořených ostrovů
pokrytých mořskými houbami, mušlemi a korály.
Koráli v těchto mělčinách naplno využívají slunečního svitu
a spolupracují s chaluhami, jež v nich rostou.
Sbírají maličké částečky potravy plující v oceánských proudech.
Ohromné množství těchto mořských tvorů pokrývá skaliny.
Jedna skála tady však vypadá překvapivě hole.
Je za ní totiž veliký sráz a hluboké moře,
jež je domovem vodních predátorů…
kteří jsou nebezpečím pro nepozorné korálové rybky.
Tato ryba řádu Pycnodontiformes se ale nemusí vůbec bát.
Tento Mosasaurus hoffmannii je nejvíce smrtící oceánský predátor.
On tady však nehledá potravu. Je tu kvůli očistě.
Mosasauři jsou obří plazi, mají rozeklaný jazyk
a během období páření se pyšní barevnou kůží.
A teď je načase tu starou shodit.
Když potřebujete vypadat skvěle, nejlepším řešením je tělový peeling.
Ryby a krevety okusují šupiny, které shazuje.
Odpočinek u hladiny umožňuje tomuto vodnímu plazu dýchajícímu vzduch
naplnit plíce
a odpočinout si.
Je tu jeho rival.
Mladší samec chce bojovat o toto teritorium.
Starší samec je těžší, má přes 13 tun.
Avšak jeho rival je mrštnější.
Když je souboj takhle vyrovnaný, může jít i o život.
V nálezech koster mosasaurů byly nalezeny zuby jejich rivalů
zasekané do lebky.
Starší samec se rychle nadechuje.
A teď má výhodu on.
Svého soka stahuje dolů a může ho utopit.
Starší samec zvítězil.
Tento útes prozatím zůstává jeho teritoriem.
Nad pobřežím Severní Ameriky dorůstá měsíc.
Následující klidné, temné noci vyvolají jednu vzácnou a krásnou událost.
Za dnešní noci je světlo i v hlubinách.
Svítící amoniti stoupají z propasti.
Amoniti jsou měkkýši, příbuzní chobotnic a olihní.
Jsou z čeledi Scaphitidae a menší než lidská ruka.
Shlukovali se po celé týdny v hlubinách u pobřeží.
Tato světla mohou dolů přitahovat plankton, jímž se živí.
Dnes však slouží jinému účelu.
Vyplouvají k hladině za účelem páření.
Brzy jsou jich v každém hejnu tisíce.
Jeden tvor aktivuje toho vedle, a vznikají tak bioluminiscenční vlny.
Mají komplexní nervový systém,
jenž ovládá buňky vydávající světlo, takzvané fotocyty.
Samci soupeří o místo okolo těch největších samiček.
Pomocí svého představení jí dávají vědět, kdo je nejsilnější a nejvhodnější.
Páry se propletou a své světelné představení zkoordinují.
Pokud se samec nedokáže naladit na její rytmus, bude odmítnut.
Zde však vidíme dokonalou synchronii.
Tento pár se nyní bude pářit a zplodí novou generaci.
Po oplodnění se samičky vydají do mělčin, kde svá vajíčka vypustí.
Rozmnožování je jako u většiny hlavonožců finálním činem jejich krátkého života.
Ráno tato světla doblikají a zhasnou.
Tato kouzelná noc bude jejich poslední.
Pobřeží je pro nespočet živočichů po celém světě
ideálním místem k páření, výchově mláďat a shánění potravy.
V mělkých vodách Zélandie
se sešla velká skupina tuarangisaurů.
Pohybují se snadno pomocí všech čtyř ploutví
a hledají hejna ryb, které se tu v létě shlukují.
Občas se vynoří na vzduch, aby se nadechli,
a pak ve svém podvodním letu pokračují dál.
Jedna samička však neplave tak elegantně jako obvykle.
Ona a její dvouleté mládě zaostávají za zbytkem skupiny.
Pohybuje se poměrně lopotně.
A to se neobešlo bez povšimnutí.
Objevil se smrtící lovec Kaikaifilu.
Churavá samička je pro něj lákavým terčem.
Ponoří se do větší hloubky a nebude tak moc zranitelná.
Mládě se snaží odvést jeho pozornost, ale to je nebezpečné.
Získává pro ni čas.
Matka a její mládě nejsou zcela sami.
Tito jedinci jsou možná spříznění
a je v nejlepším zájmu všech Kaikaifilu odehnat.
Toto je důvod očividných potíží této samičky.
Je totiž březí.
A teď po roce a půl březosti
se narodilo mládě.
Je přes tři metry dlouhé, což je skoro polovina délky jeho matky.
Je to jedno z největších mláďat všech dob.
Musí se dostat na hladinu a poprvé se nadechnout.
Tento mladý tuarangisaurus může žít i 80 let.
Rodina ji podpořila
a může zase zaujmout své místo predátora…
na jednom z nejbohatších míst na Zemi,
v mořích kolem pobřeží na naší prehistorické planetě.
Příště uvidíte,
jak obří dinosauři zápasí o samičku ve spalující poušti.
A tito specialisté budou muset použít veškeré triky, co znají, aby přežili
na jednom z nejnehostinnějších míst na Zemi.
Podívejte se na vědu, která za těmito příběhy stojí.
Navštivte web Prehistorické planety.
Překlad titulků: Karel Himmer