PRIPOVEDUJE DAVID ATTENBOROUGH
Ena najbolj nenavadnih živali, ki je kdaj obstajala,
in zagotovo ena najslavnejših, je dinozaver.
Tiranozaver.
Žival, ki vsem vzbudi domišljijo.
Za kakšno žival je šlo?
Kako je zgledala? Kako je živela?
Znanstvene raziskave ponujajo odgovor na ta vprašanja.
Ne le o tiranozavru,
ampak tudi o drugih vrstah, ki so živele z njim.
Najnovejša slikovna tehnologija nam omogoča, da jih oživimo.
Zemlja pred 66 milijoni leti.
Nebo je polno orjaških letalcev.
V morskih globinah patruljirajo pošastni plazilci.
Na kopnem pa si številne vrste dinozavrov
prizadevajo za preživetje.
Danes o svetu, ki so mu vladali dinozavri, vemo zelo veliko.
To je njihova zgodba.
Obale
Južne obale velikega celinskega morja,
ki deli Severno Ameriko.
In stopinje največjega kopenskega plenilca.
Tiranozaver plava.
Zaradi votlih, z zrakom napolnjenih kosti, in močnih zadnjih okončin,
so tiranozavri dobri plavalci.
To je odrasel samec s svojo mlado družino.
Mladiči so dovolj stari, da ga spremljajo na potovanju
na enega od številnih otokov, ki obdajajo to obalo.
Prečkanje je kratko, a vseeno nevarno.
Mozazaver.
Orjaški morski plazilec, več kot dvakrat večji od tiranozavra,
tehta pa več kot 15 ton.
Je največji plenilec na planetu.
Mozazaver se običajno hrani z želvami.
Toda ta zarod bo dobrodošel prigrizek.
Odrasel tiranozaver se tudi v vodi
lahko zelo učinkovito brani.
Toda mladiči morajo ostati blizu.
Tiranozavri v prvem letu pogosto izgubijo
vsaj dve tretjini od približno 15 mladičev.
Ostali so samo štirje.
Otok ponuja varnost in hrano.
Sem so prišle gnezdit orjaške, dvotonske želve.
Sem ga je privabila tale.
Mrtva je, tiranozaver pa je zavohal njeno gnijoče truplo.
Če se dokoplje do spodnjega dela trebuha,
bo imel skoraj tono zlahka dostopnega mesa.
Tiranozaver ima najmočnejše čeljusti v naravi.
Ugrizne pa s silo več kot pet ton.
Mladiči bi radi pokusili, vendar hrane noče deliti.
Čas je, da se naučijo sami pleniti.
Toda plaža ni videti obetavna.
Ko pa se začne večeriti, se stvari začnejo spreminjati.
Iz peska se začnejo valiti želvice, ki hitijo proti morju.
Mladi tiranozavri so na odličnem poligonu za urjenje.
Mlade želvice so ravno prave velikosti za lovce začetnike.
Vsakemu lovcu se radovednost izplača.
Veliko se je treba naučiti.
Hrane je tukaj dovolj za starša in mladiče.
Če vse drugo zataji,
lahko večerjo ukradeš nekomu drugemu.
Po vsem svetu
ta plitva obalna morja pokrivajo površino 40 milijonov kilometrov,
kar je veliko več celo od največje celine.
Če k temu prištejemo še bogastvo voda,
predstavljajo zelo pomemben habitat.
Kjerkoli se kopno združi z morjem,
se hranila dvignejo iz globin in spodbudijo obilje življenja.
Še posebej bogato je v Severnem Atlantiku,
kjer se ogromne jate rib približajo obali.
Na takih krajih uspeva ena vrsta živali in oblikuje ogromne kolonije.
Leteči plazilci. Pterozavri.
Tukaj, na obalah severne Afrike, jih živi sedem vrst.
Sem se prihajajo hranit, počivat in vzgajat mladiče.
Tethydraco so dobro prilagojeni za bivanje na tleh.
Ne le, da si tukaj naredijo gnezda, ampak tudi ščitijo zarod.
Mladiči pa zagotovo potrebujejo zaščito.
Oster kljun Phosphatodraca.
Malo manj kot tri metre visok plenilec se sprehaja skozi kolonije
in išče priložnost, da zagrabi nezavarovanega mladiča.
Toda nekatere vrste pterozavrov so slabše prilagojene življenju na kopnem.
Zato imajo nekoliko drugačno strategijo gnezdenja.
Gnezdijo tam, kjer bodo pritegnili manj pozornosti plenilcev.
Takšne osamljene pečine so idealne.
Jajčeca pterozavrov so usnjata in se zlahka posušijo,
zato morajo biti pokrita.
Pod kupčkom morskih alg se nekaj premika.
Droben mladiček Alcione, velik le nekaj centimetrov
in težek kakih 50 gramov.
Njihova mati je jajčeca tukaj pustila pred dvema mesecema.
Medsebojno klicanje sinhronizira valitev.
V skupini se počutijo varne.
Nagon jih sili plezati.
Mladiči iz stotin gnezd se zberejo na vrhu stene,
da se pripravijo na prvi polet.
Toda njihova krila še niso razvita.
Kosti dolgega prsta, ki podpira njihovo krilno membrano,
se morajo najprej poravnati in povezati, kar bo trajalo nekaj ur.
Toda tu ne morejo ostati dolgo.
Njihove kosti so zelo lahke, v njih je do 90 odstotkov zraka,
zato je vzleteti veliko lažje.
Kljub temu so testni poleti nujni.
Ko napoči čas za vzlet, bodo imeli samo eno priložnost.
Rob pečine ustvarja vzgornike, kar je lahko v pomoč.
Zato se jim izplača, da se zberejo tu gor, obrnjeni k zračnim tokovom
in proti kopnemu.
A nobeden še ni pripravljen planiti v globel.
Dokler jih eden od mladičev končno ne opogumi.
Niso namenjeni na plažo in k svoji koloniji.
Doseči morajo megleni gozd tam onkraj.
Barbaridactylus.
Močni plenilski pterozavri, ki običajno lovijo ribe.
A mladiči so predobra priložnost, da bi jo zamudili.
Eden od načinov izmikanja je, da zložijo krila in se spustijo navzdol.
Toda izguba višine jim otežuje pot do gozdov.
Strmoglavljenje sredi kolonije.
Slab kraj za samotnega mladiča.
Preživeli srečnež iz prvega vala mladičev…
še vedno leti v pravo smer.
Zatočišče.
Od vseh mladičev na skali jih le nekaj pride tako daleč.
Njim ta gozd ponuja vso zavetje in hrano, ki jo mladi pterozavri potrebujejo.
Naslednjih pet let bo to njihov dom.
Potem bodo dovolj veliki, da se pridružijo odraslim
in na odprtem oceanu lovijo ribe.
Nekatere morske živali, ki vse življenje lovijo na morju,
morajo občasno zaradi posebnega razloga obiskati obalo.
V vodah potopljene celine Zelandije
se dolgo potovanje konča.
To so tuarangizavri,
vrsta velikih morskih plazilcev, dolgi približno devet metrov.
To samico spremlja šestmesečni mladič.
Na vsaki dve leti bo imela največ enega mladiča.
To je velika naložba,
zaradi katere je vez med materjo in mladičem zelo pomembna.
Mladiča je po dolgih kilometrih pripeljala v ta zaliv.
Tu pa nista sama.
Tuarangizavri prihajajo sem z vsega južnega Tihega oceana.
Tudi samci se zbirajo tukaj, da bi očarali samice.
A za zdaj snubljenje ni prioriteta samic.
Ta zaliv ponuja nekaj, kar ponujajo le redki.
Zelo gladke, trde in zaobljene kamne.
Oblikovalo jih je gibanje rečne vode, a jih je težko najti.
Tu, v bazenu na dnu slapa,
pa jih je v izobilju.
Tuarangizavri lahko izbirajo.
Potem storijo nekaj neverjetnega.
Pogoltnejo jih.
Kamni jim služijo kot balast in kot želodčni kamni.
Gastroliti, ki bodo ostali v njihovih želodcih,
da zmeljejo neprežvečeno hrano.
Mladiču se ni lahko naučiti pogoltniti kamnov.
To zahteva nekaj vaje.
To pa je tudi priložnost za mamo, da med samci najde primernega partnerja.
Mladiču je končno uspelo.
Zdaj jih bo pogoltnil, kolikor jih bo lahko.
Med odraščanjem se bo vračal po nove.
Čas je, da družina zapusti obalo
in se vrne v morje hranit.
Za mladega tuarangizavra
je to pomemben korak na poti v odraslost.
V južni Evropi,
kjer se stikata Atlantik in ocean Tetida,
obalno življenje doseže največjo pestrost.
Dvig morske gladine pomeni, da je nešteto potopljenih otokov
prekritih s spužvami, školjkami in koralami.
Korale izkoriščajo sonce v teh plitvinah
in oblikujejo sožitje z algami, ki rastejo v njihovih tkivih.
Zbirajo drobne delce hrane, ki plavajo v oceanskih tokovih.
Trdno skalo obdaja nešteto teh morskih bitij.
Ena skala pa je videti presenetljivo gola.
Onkraj je navpična globočina in globoko morje,
dom oceanskih plenilcev…
in nevarnost za neprevidne koralne ribe.
Toda ta riba kostnica se nima česa bati.
To je Hoffmanov mozazaver, najsmrtonosnejši oceanski plenilec.
Tukaj ni, da bi jedel. Prišel se je očistit.
Mozazavri so orjaški kuščarji. Imajo kuščarski viličasti jezik,
med sezono parjenja pa kuščarsko pisano kožo.
Čas je, da se stare kože znebijo.
Ko moraš izgledati kar najlepše,
je najboljši piling celega telesa.
Ribe in škampi pobirajo odvržene luske z njegovega telesa.
Počitek na površju temu morskemu kuščarju, ki potrebuje zrak, omogoča,
da si napolni pljuča
in počiva.
Tekmec.
Mlajši samec, ki se bori za ta teritorij.
Starejši samec je težji in tehta več kot 15 ton.
Toda njegov tekmec je okretnejši.
Ko so si tako enakovredni, so ti boji lahko smrtonosni.
Mozazavre so našli z razbitimi zobmi tekmecev,
zapičenimi v lobanje.
Starejši samec pride po zrak.
Zdaj ima prednost.
Ko tekmeca povleče navzdol, ga lahko utopi.
Starejši samec je zmagal.
Vsaj za zdaj je ta greben še vedno njegov teritorij.
Polmesec ob obali Severne Amerike.
Mirne, temne noči, ki sledijo, sprožijo redek in čudovit dogodek.
Nocoj je celo v globinah svetloba.
Žareči amoniti se dvigajo iz brezna.
Amoniti so mehkužci, sorodniki hobotnic in lignjev.
Ti glavonožci so veliki kot človeška dlan.
Več tednov so se zbirali v priobalnih globinah.
V globini lahko te luči pomagajo privabiti plankton kot hrano.
Toda nocoj imajo drugačen namen.
Na površje so se prišle parit.
V vsaki plitvini jih je kmalu na tisoče.
Sosed sproži soseda, kar ustvarja valove bioluminiscence.
Njihov živčni sistem je zapleten
in nadzoruje celice, fotocite, ki proizvajajo svetlobo.
Samci se borijo za mesto okoli večjih samic.
Njihovo razkazovanje ji pove, kdo je najmočnejši in najboljši partner.
Ko se pari prepletejo, usklajujejo svoje svetlobno utripanje.
Če se ne more uskladiti z njenim ritmom, bo zavrnjen.
Toda popolnoma sta usklajena.
Ta par bo zdaj drstil in pomagal ustvariti novo generacijo.
Po oploditvi
samice zaplavajo v plitvine, kjer izpustijo jajčeca.
Kot pri večini glavonožcev,
je razmnoževanje zadnje dejanje njihovega kratkega življenja.
Do jutra bodo te luči migetale in ugasnile.
Ta čarobna noč bo njihova zadnja.
Po vsem svetu je obala za neštete živali
idealen kraj za parjenje, vzrejo mladičev in hranjenje.
V plitvinah Zelandije
so se združile velike skupine tuarangizavrov.
Poganjajo se z vsemi štirimi plavutmi in skorajda brez napora potujejo,
da bi našle jate rib, ki se poleti zbirajo tukaj.
Občasno pridejo na površje po zrak,
preden nadaljujejo svojo podvodno pot.
Toda ena samica ne plava graciozno, kot običajno.
Z dveletnim mladičem zaostajata za skupino.
Z naporom se premika.
To pa ni bilo neopaženo.
Smrtonosni lovec, Kaikaifilu.
Navidezno trpeča samica je mamljiva tarča.
Če se potopi globlje, bo morda manj ranljiva.
Poskus mladiča, da bi zamotil mozazavra, je nevarna taktika.
Toda mami kupuje čas.
Mati in mladič pa nista čisto sama.
Ti posamezniki so si v sorodu
in vsem je v interesu, da Kaikaifiluja preženejo.
Tole pa je razlog za samičino domnevno stisko.
Breja je.
Po letu in pol brejosti,
je tukaj mladič.
Z nekaj več kot tremi metri je dolg skoraj za polovico matere.
Eden največjih mladičev vseh časov.
Na površje mora in prvič zajeti zrak.
Ta mladi tuarangizaver lahko doživi 80 let.
S pomočjo družine
lahko začne življenje plenilca…
v enem najbogatejših habitatov na Zemlji,
v morjih okoli obal našega prazgodovinskega planeta.
Naslednjič v Prehistoric Planet,
se orjaški dinozavri borijo, da bi osvojili partnerja v vročih puščavah.
In po vsem svetu
morajo izjemni strokovnjaki uporabiti vse možne trike, da preživijo
na najbolj negostoljubnih krajih na Zemlji.
Če vas zanima znanstvena plat teh zgodb,
obiščite spletno stran Prehistoric Planet.
Prevedla Lidija P. Černi