PRESENTERT AV DAVID ATTENBOROUGH
Et av de mest bemerkelsesverdige dyrene som har eksistert,
iallfall det mest kjente, er dinosauren.
Tyrannosaurus rex.
Et dyr som setter fart på fantasien hos oss alle.
Hva slags dyr var det?
Hvordan så det ut? Hvordan levde det?
Forskere har nå svarene på slike spørsmål.
Ikke bare når det gjelder T. rex,
men andre arter som levde side om side med den.
Det siste innen bildeteknologi gjør det mulig å få liv i dem.
Jorden for 66 millioner år siden.
Himmelen er full av flyvende kjemper.
I havet patruljerer monsterreptiler dypet.
Og på land er det for alle dinosaurer
en kamp for å overleve.
Vi vet nå mye om den verden hvor dinosaurene hersket.
Dette er deres historie.
Den sørlige kysten av det store innhavet som deler Nord-Amerika i to.
Sporene etter landets største rovdyr.
En Tyrannosaurus rex tar seg en svømmetur.
Hule bein fylt med luft og kraftige bakbein
gjør T. rex til en effektiv svømmer.
Dette er en voksen hann med sin familie.
Avkommet er gammelt nok til å følge ham på en tur
til en av de mange øyene som ligger langs kysten.
Det er en kort tur, men den er allikevel farlig.
En mosasaur.
En stor marin øgle som er mer enn dobbelt så stor som en tyrannosaur,
og som veier over 15 tonn.
Det er planetens største rovdyr.
Skilpadder står ofte på mosasaurens meny.
Men dette kullet ville vært en etterlengtet godbit.
En voksen T. rex kan effektivt forsvare seg, selv i vann.
Men ungene må holde seg i nærheten.
Tyrannosaurus rex mister ofte minst to tredjedeler
av kullet på omtrent 15 det første året.
Nå er det bare fire igjen.
Øya gir dem trygghet og muligheter for å spise.
Skilpadder på to tonn hver har kommet for å legge egg.
Men det var denne som fikk dem hit.
Den er død. Tyrannosauren kunne lukte den råtnende kroppen.
Om han bare kan få snudd den,
vil han enkelt ha skaffet 900 kg kjøtt.
T. rex har de kraftigste kjevene man kan finne i naturen.
De kan bite med en kraft på over fem tonn.
Ungene vil gjerne smake, men han vil ikke dele maten.
De må lære seg å jakte selv.
Stranden virker ikke særlig lovende.
Men når det blir kveld, er situasjonen en annen.
Skilpaddeeggene klekkes i sanden, og ungene forter seg ned til sjøen.
Her er det fint å øve seg for en ung T. rex.
De nyklekkede skilpaddene er en perfekt størrelse for nybegynnerne.
Det er bra å være nysgjerrig om man er jeger.
Det er mye å lære.
Det er nok mat her til både faren og ungene.
Og dersom det ikke går,
kan man alltids stjele mat fra noen andre.
Om man ser på hele kloden,
dekker det grunne havet rundt kysten omtrent 65 millioner kvadratkilometer.
Mer enn det største kontinentet.
Det, i tillegg til at vannet er så næringsrikt,
gjør det til et svært viktig habitat.
Der hvor land møter sjøen
flyter næringsstoffer opp fra dypet og gir et rikt dyre- og planteliv.
Det er spesielt rikholdig her i Nord-Atlanteren,
hvor store fiskestimer kommer nær kysten.
Det er ett dyr som trives i et slikt miljø og som danner store kolonier.
Flygende reptiler. Flygeøgler.
På strendene i Nord-Afrika finner vi sju forskjellige arter.
De kommer hit for å finne mat, hvile og for å få unger.
Tethydraco er godt tilpasset tiden på bakken.
De lager ikke bare reir, men passer også på avkommet her.
Og ungene trenger absolutt beskyttelse.
Det knivskarpe nebbet til Phosphatodraco.
Et rovdyr på 270 cm sniker seg rundt i kolonien
i håp om å finne en liten, ubeskyttet unge.
Men enkelte flygeøgler har ikke tilpasset seg livet på land like godt.
De har en litt annerledes strategi når det gjelder reirene.
De bygger reir på steder rovdyrene bryr seg mindre om.
Slike avsidesliggende klipper er ideelle.
Flygeøglenes egg er læraktige og kan tørke ut,
så de må dekkes til.
Under denne haugen med tang er det noe som beveger seg.
En liten Alcione-unge. Den er bare noen få centimeter høy
og veier mindre enn 50 gram.
Moren la igjen eggene her for to måneder siden.
Kallene deres gjør at de synkroniserer klekkingen.
Jo flere en er, desto bedre er det.
Deres første instinkt er å klatre.
Unger fra hundrevis av reir samler seg på klippetoppene
for å forberede seg til første flytur.
Men vingene er ikke helt utviklet ennå.
Beinene i den lange fingeren, som vingemembranen er festet til,
må først rettes ut og låses på plass, og det tar noen timer.
Men de kan ikke bli her.
Beina er utrolig lette og består av 90 % luft,
noe som gjør det enklere å lette.
Uansett så er det viktig å teste utstyret.
De vil bare få én sjanse når det kommer til stykket.
Fjellskrenten skaper oppdrift, som kan være til hjelp.
Det beste er å samle seg mot vinden
og mot fastlandet.
Men ingen ser ut til å ville ta skrittet fullt ut.
Ikke før en av ungene endelig får dem i gang.
De er ikke på vei mot stranden og kolonien der.
De må finne den tåkefulle skogen som ligger bortenfor.
Barbaridactylus.
En kraftig flygeøgle som vanligvis fanger fisk.
Men ungene er ikke noe man bør gå glipp av.
En måte å unngå et angrep på er å trekke inn vingene og falle.
Men dersom de mister høyde, blir det vanskelig å nå skogen.
En krasjlanding i kolonien.
Det er ikke en bra plass for en liten unge.
En av de heldige overlevende fra den første bølgen av unger…
…er fremdeles på rett vei.
Endelig trygg.
Det er få av ungene som kommer helt hit.
Men for dem kan skogen tilby ly og mat, alt som en ung flygeøgle kan trenge.
Dette blir deres hjem de neste fem årene.
Da først er de store nok til å slutte seg til de voksne
og fange fisk ute på åpent hav.
Enkelte havdyr, som lever av fisk ute på havet,
har av og til en spesiell grunn til å besøke kysten.
Sjøen utenfor det sunkne kontinentet Zealandia
er endestasjonen for den lange reisen.
Dette er tuarangisaurer,
et stort marint reptil som er nesten 10 meter langt.
Denne hunnen har følge av kalven sin, som er omtrent et halvt år.
På det meste vil hun ha en kalv annet hvert år.
En stor investering,
og en som gjør at båndet mellom mor og unge er svært viktig.
Hun har kommet langt med den unge kalven til akkurat denne bukta.
Og de er ikke alene.
Tuarangisaurer komme hit fra hele det sørlige Stillehavet.
Hannene kommer hit for å vise seg fram for hunnene.
Men paringsleken er ikke hunnens første prioritet.
Denne bukta har noe som er vanskelig å finne andre steder.
Steiner som er glatte, harde og runde.
De er formet slik i elvevannet, men de er vanskelig å finne.
Men her, i kulpen under fossen, finnes det mange av dem.
Tuarangisaurene kan bare velge og vrake.
Så gjør de noe bemerkelsesverdig.
De svelger dem.
De trenger steinene både som ballast og til kråsen.
Steinene vil bli liggende i magen
for å male opp maten de ikke har tygd.
For et ungt dyr er det ikke enkelt å lære å svelge småstein.
Det er noe man må øve på.
Her har moren også en mulighet til å finne en passende make.
Endelig får kalven det til.
Nå svelger han så mange han kan.
Og etter hvert som han vokser, vil han komme tilbake etter flere.
Det er på tide for familien å forlate kysten
og dra tilbake ut på åpent hav.
Og for den unge tuarangisauren
er det et viktig skritt på veien mot livet som voksen.
Sør i Europa, hvor Atlanterhavet møter Tethyshavet,
finner vi kanskje det største mangfoldet i livet langs kysten.
Et stigende havnivå betyr at det er mange sunkne øyer
som dekkes av svamper, muslinger og koraller.
Korallene drar nytte av solskinnet i det grunne vannet,
og skaper forbindelser til alger som vokser blant vevet.
De samler små partikler med mat som flyter rundt i havstrømmene.
Utallige marine skapninger fester seg til berget.
Men ett av bergene er helt bart.
Bortenfor er en skrent før det dype havet, hvor havets rovdyr bor…
…en fare for uoppmerksomme fisker i revet.
Denne lille pycnodontiformes-fisken har ingenting å frykte.
Dette er Hoffmans mosasaur, havets mest dødelige rovdyr.
Men han er ikke her for å spise. Han vil bare gjøre seg ren.
Mosasaurene er store øgler som har øglens kløftede tunge,
og under paringssesongen har den øglens fargerike hud.
Nå er det på tide å kvitte seg med gammel hud.
Og når man vil ta seg godt ut,
trenger man en god skrubb til hele kroppen.
Fisk og reker forsyner seg av skjell fra kroppen hans.
Ved å hvile ved vannoverflaten får denne havøglen, som også trenger luft,
muligheten til å fylle lungene
og slappe av.
En rival. En yngre hann som er ute etter reviret hans.
Den gamle hannen er tyngre, over 15 tonn.
Men rivalen er smidigere.
Når de er så like i styrke som her, kan kampene få dødelig utfall.
Det har blitt funnet mosasaurer som har rivalens knuste tenner i hodeskallen.
Den gamle hannen henter litt luft.
Nå har han overtaket.
Han kan drukne rivalen ved å trekke ham ned i dypet.
Den gamle hannen har seiret.
Revet er foreløpig hans revir.
En halvmåne over Nord-Amerikas kyst.
De rolige, mørke nettene som følger starter en sjelden og vakker hendelse.
I kveld er det lyst selv i dypet.
Glødende ammonitter stiger fra dypet.
Ammonitter er bløtdyr i samme klasse som blekkspruter.
Disse scaphitidaene er ikke større enn en menneskehånd.
De har samlet seg utenfor kysten de siste ukene.
Lyset kan tiltrekke seg plankton så langt nede i dypet.
Men i kveld har lyset et annet formål.
De trekkes mot overflaten for å pare seg.
Snart er det tusenvis i hver stim.
Nabo aktiverer nabo, og skaper store bølger med bioluminescens.
De har komplekse nervesystemer
som kontrollerer lysproduserende celler.
Hannene kjemper om en plass nær de største hunnene.
Lyset viser henne hvem som er i best form og hvem som er den beste maken.
Når parene slynger seg sammen, koordinerer de lysene.
Hvis han ikke kan følge hennes rytme, kvitter hun seg med ham.
Men det er perfekt synkronisme.
Paret vil nå legge egg og produsere neste generasjon.
Etter befruktningen beveger hunnene seg til grunnen for å slippe eggene.
Som for de fleste blekksprutene
er dette den siste delen av deres korte liv.
Neste morgen vil lysene ha sluknet og dødd hen.
Denne magiske natten er deres siste.
Over hele kloden er kysten et ideelt sted
for en rekke dyr å pare seg, få unger og finne føde.
I det grunne vannet i Zealandia
har store grupper med tuarangisaurer samlet seg.
De driver uanstrengt fram i vannet med de fire finnene
mens de leter etter fiskestimene som samles her om sommeren.
Av og til kommer de til overflaten for å puste,
før de fortsetter under vannet.
Men en av hunnene svømmer ikke med sin vanlige ynde.
Hun og den to år gamle kalven blir hengende etter resten av gruppen.
Hun sliter med å bevege seg.
Det har noen lagt merke til.
En dødelig Kaikaifilu.
Den tilsynelatende sårede hunnen er fristende.
Hun er mindre sårbar om hun kan nå dypere vann.
Det er farlig for kalven å prøve å distrahere mosasauren.
Men det gir henne tid.
Moren og kalven er ikke helt alene.
Disse individene kan være i slekt,
og det er til alles beste om de kan kvitte seg med Kaikafilu.
Det er derfor hunnen virker så engstelig.
Hun er drektig.
Og etter å ha vært drektig i ett og et halvt år,
en unge.
Den er over tre meter lang, nesten halvparten så lang som moren.
En av de aller største babyene noen gang.
Den må til overflaten for å puste for første gang.
Den unge tuarangisauren kan bli 80 år gammel.
Ved hjelp av familien
kan hun ta sin plass som rovdyr…
…i et av jordens mest næringsrike naturlige miljø,
i havet langs kystene på vår forhistoriske planet.
I neste episode:
Svære dinosaurer kjemper for å få sin make i en steikende varm ørken.
Og over hele kloden
må bemerkelsesverdige spesialister bruke ethvert triks for å overleve
på de mest ugjestmilde stedene på jorden.
For å se forskningen bak historiene
kan du gå til Prehistoric Planet-sidene.
Tekst: Tina Shortland