DEIVIDAS ATENBOROU PRISTATO
Be abejo, vienas iš įspūdingiausių gyvūnų, kada nors egzistavusių žemėje,
ir neabejotinai garsiausias iš jų yra dinozauras.
Tyrannosaurus rex.
Gyvūnas, pažadinantis visų mūsų vaizduotę.
Kas tai buvo per gyvūnas?
Kaip jis atrodė? Kaip gyveno?
Moksliniai tyrimai pateikė atsakymus į šiuos klausimus.
Ir ne tik apie tireksą,
bet ir apie kitas rūšis, gyvenusias šalia jo.
Pažangiausia vaizdo technologija leidžia atkurti visus juos kaip gyvus.
Žemės planeta prieš 66 mln. metų.
Padangėse pilna skraidančių milžinų.
Jūrų gelmėse patruliuoja milžiniški ropliai.
Sausumoje įvairiausių rūšių dinozaurai
kovoja dėl išgyvenimo.
Dabar labai daug žinome apie pasaulį, kurį valdė dinozaurai.
Tai jų istorija.
Pakrantės
Pietinės didžiosios vidaus jūros,
dalinančios Šiaurės Ameriką, pakrantės.
Ir didžiausio sausumos plėšrūno pėdsakai.
Tiranozauras maudosi.
Dėl tuščių, oru užpildytų kaulų ir galingų užpakalinių galūnių
tireksai buvo labai geri plaukikai.
Čia suaugęs patinas su savo jaunikliais.
Jaunikliai kaip tik pakankamai užaugę, kad leistųsi su juo į kelionę -
į vieną iš pagrindinių salų, išsidėsčiusių palei pakrantę.
Kelionė neilga, bet gali būti pavojinga.
Mozazauras.
Milžiniškas jūrų driežas, daugiau nei dvigubai didesnis už tiranozaurą,
sveriantis virš 15 tonų.
Didžiausias plėšrūnas planetoje.
Įprastas mozazauro patiekalas yra vėžliai.
Bet ši šeimynėlė galėtų būti gardžiu užkandžiu.
Suaugęs tireksas net vandenyje
galėtų labai gerai apsiginti.
Bet jaunikliai turi laikytis šalia.
Tiranozaurai dažnai netenka mažiausiai dviejų trečdalių
maždaug 15-os jauniklių vados per pirmuosius metus.
Dabar liko tik keturi.
Sala - tai saugus prieglobstis, kur galima rasti maisto.
Čia lizdus suka milžiniški, dvi tonas sveriantys vėžliai.
Tačiau tiranozaurą priviliojo šis vėžlys.
Jis negyvas, tiranozauras užuodė jo pūvančią dvėselieną.
Jei tik pasieks papilvę,
turės apie 900 kg nesunkiai uždirbtos mėsos.
Tireksas turi galingiausius žandikaulius gamtoje.
Jo sąkandžio jėga gali viršyti penkias tonas.
Jaunikliai mielai paragautų, bet jis nesidalina.
Metas jiems išmokti medžioti savarankiškai.
Vis tik paplūdimys neatrodo daug žadančiai.
Tačiau artėjant vakarui viskas ima keistis.
Smėlyje išsiritę vėžliukai skuba į jūrą.
Jaunieji tireksai buvo atvesti į tobulą mokymosi vietą.
Ką tik išsiritę vėžliukai - tobulo dydžio grobis naujokui.
Medžiotojui verta būti smalsiam.
Daug ko reikia išmokti.
Čia yra užtektinai maisto tiek tėvui, tiek jaunikliams.
Ir jei pastangos nueina niekais,
visada gali pavogti vakarienę iš ko nors kito.
Visame pasaulyje
šios seklios jūrų pakrantės užima 40 mln. km plotą.
Daug didesnį net už didžiausio žemyno.
Dėl tokio ploto ir išteklių vandenyje gausos,
šie vandenys tampa svarbiu arealu.
Ten, kur sausuma susiduria su jūra,
iš gelmės kyla maistingosios medžiagos, užtikrinančios gyvybės įvairovę.
Jų ypač daug čia, Šiaurės Atlanto vandenyne,
kur prie kranto priartėja didžiuliai žuvų guotai.
Tokiose vietose klesti viena gyvūnų rūšis, gyvenanti milžiniškomis kolonijomis.
Skraidantys driežai. Pterozaurai.
Čia, Šiaurės Afrikos paplūdimiuose, gyvena septynios skirtingos jų rūšys.
Jie čia atskrenda paėsti, pailsėti ir auginti jauniklius.
Tethydraco gerai prisitaikę leisti laiką ant žemės,
jie ne tik čia suka lizdus, bet ir pasilieka ginti jauniklių.
O jų jauniklius išties reikia ginti.
Durklo formos Phosphatodraco snapas.
Bemaž trijų metrų ūgio grobuonis stypčioja per šias kolonijas,
dairydamasis progos pagriebti nesaugomą jauniklį.
Kai kurios pterozaurų rūšys ne taip gerai prisitaikiusios gyventi sausumoje.
Jie laikosi šiek tiek kitokios lizdų sukimo strategijos.
Jie lizdus suka ten, kur šie mažiau krenta į akis plėšrūnams.
Tokios atokios uolos idealiai tinka.
Pterozaurų kiaušinių lukštas yra odinis ir gali lengvai išdžiūti,
todėl kiaušiniai turi būti uždengti.
Po šia jūros dumblių krūvele kažkas kruta.
Mažytis Alcione jauniklis, vos kelių centimetrų dydžio,
sveriantis mažiau nei 60 gramų.
Motinos padėjo čia kiaušinius maždaug prieš du mėnesius.
Kviesdami vienas kitą jaunikliai sinchronizuoja išsiperėjimą.
Kuo daugiau, tuo saugiau.
Pirmasis jų instinktas liepia lipti.
Jaunikliai iš šimtų lizdų susirenka ant uolos viršūnės
pasiruošti pirmajam skrydžiui.
Tačiau jų sparnai dar nesusiformavę.
Pirmiausia ilgojo piršto, prilaikančio sparnų membraną, kaulai
turi išsitiesinti ir susijungti, o tai užtruks kelias valandas.
Tačiau jie negali ilgai čia pasilikti.
Jų kaulai itin lengvi, 90 % jų sudaro oras,
o tai labai palengvina pastangas pakilti.
Net ir tokiu atveju labai svarbu patikrinti įrangą prieš skrydį.
Tebus vienintelė proga nesuklysti,
kai ateis laikas kilti.
Prie uolos pakraščio susidaro kylančio oro srovės, kurios padeda.
Taigi, verta susirinkti čia, kur vėjai pučia
žemyno pusėn.
Bet, regis, niekas dar nenusiteikęs rizikuoti.
Kol, galiausiai, vienas jauniklis įkvepia visus kitus.
Jie skrenda ne į paplūdimį ir ten esančią koloniją.
Jiems reikia pasiekti toliau esantį, rūke skendintį mišką.
Barbaridactylus.
Galingi, plėšrūs pterozaurai, įprastai gaudantys žuvis.
Tačiau jaunikliai - per geras grobis, kad juos praleistų.
Vienas būdas išsisukti - paprasčiausiai suglausti sparnus ir kristi.
Tačiau nusileidus žemyn bus sunkiau pasiekti mišką.
Avarinis nusileidimas kolonijoje.
Čia ne vieta jaunikliui būti vienam.
Laimės kūdikis, išlikęs gyvas iš pirmosios vados bangos…
vis dar traukia reikiama kryptimi.
Prieglobstis.
Iš visų nuo uolos nuskridusių jauniklių tik keletas nukeliauja taip toli.
Bet jiems
šis miškas pasiūlys prieglobstį ir maisto tiek, kiek reikia jaunam pterozaurui.
Kitus penkerius metus čia bus jų namai.
Po to jie pakankamai suaugs, kad prisijungtų prie suaugusiųjų,
gaudančių žuvį atvirame vandenyne.
Kai kurie jūrų gyvūnai, visą gyvenimą gaudantys žuvis jūroje,
kartais turi apsilankyti pakrantėje dėl konkretaus tikslo.
Paskendusio Zelandijos žemyno vandenyse
ilga kelionė artėja link pabaigos.
Čia - tuarangizaurai,
milžiniškų jūrų roplių rūšis, kurių ilgis siekia beveik 9 metrus.
Šią patelę lydi maždaug šešių mėnesių amžiaus jauniklis.
Ji atsiveda tik vieną jauniklį kas porą metų ar panašiai.
Tai reikalauja daug pastangų,
dėl to motinos ir jauniklio ryšys tampa labai svarbiu.
Ji su savo jaunikliu įveikė daug kilometrų iki šios įlankos.
Ir jie - ne vieni.
Tuarangizaurai čia atplaukia iš kitapus Pietų Ramiojo vandenyno.
Patinai taip pat čia susirenka pasirodyti patelėms.
Bet kol kas patelėms labiausiai rūpi ne piršlybos.
Šioje įlankoje yra to, ką galima rasti vos keliose vietose.
Itin glotnūs, kieti ir apvalūs akmenukai.
Juos nugludino tekantis upės vanduo, bet jų sunku rasti.
Tačiau čia, vandens telkiny po kriokliu,
jų pilna.
Ir tuarangizaurai gali išsirinkti.
Po to jie padaro kai ką stebėtino.
Praryja akmenis.
Tuarangizaurams jų reikia, kad atstotų balastą ir akmenis skilvyje.
Gastrolitus, kurie liks jų skrandžiuose
ir sutrins nesukramtytą maistą.
Jaunikliui
pirmą kartą išmokti ryti akmenis nėra lengva.
Reikia šiek tiek pasimokyti.
Bet kartu tai ir proga jo motinai susirasti tinkamą partnerį iš patinų.
Pagaliau jaunikliui pasiseka.
Dabar jis praris tiek akmenų, kiek pajėgs.
O augdamas jis sugrįš čia praryti jų dar daugiau.
Metas šeimai išplaukti iš pakrantės
ir grįžti į jūrą pasimaitinti.
Jaunajam tuarangizaurui
tai svarbus žingsnis į suaugusiojo gyvenimą.
Pietų Europoje,
kur Atlantas susiduria su didžiąja Tetijos jūra,
pakrantės gyvenimas pasižymi, ko gero, didžiausia įvairove.
Pakilus jūros lygiui po vandeniu paniro begalė salų,
apaugusių pintimis, moliuskais ir koralais.
Koralai šiose seklumose išnaudoja saulės šviesą
ir sugyvena kartu su dumbliais, augančiais jų audiniuose.
Jie surenka mažytes maisto daleles, plūduriuojančias vandenyno srovėse.
Tvirta uola apaugusi daugybe šių jūros padarų.
Tačiau viena uola atrodo keistai tuščia.
Po ja - didžiulis skardis ir jūros gelmė,
vandenyno grobuonių namai…
grėsmė neapdairioms rifo žuvims.
Tačiau šiai piknodontei nėra ko bijoti.
Čia - Hofmano mozazauras, pavojingiausias vandenyno plėšrūnas.
Bet jis čia atplaukė ne paėsti. Jis atplaukė apsišvarinti.
Mozazaurai - milžiniški driežai, turintys tiek dvišaką driežo liežuvį,
tiek - poravimosi sezonu - spalvingą odą.
Dabar metas išsinerti iš senos odos.
Kai turi atrodyti kuo gražiau,
padėti gali tik viso kūno nušveitimas.
Žuvys ir krevetės nurenka nuo kūno nukritusius žvynus.
Ilsėdamasis paviršiuje šis jūroje gyvenantis, oru kvėpuojantis driežas
gali pripildyti plaučius oro
ir atsipalaiduoti.
Konkurentas.
Jaunesnis patinas iškviečia jį į kovą dėl teritorijos.
Senasis patinas sunkesnis, jis sveria virš 15 tonų.
Tačiau varžovas yra vikresnis.
Kai jėgos tokios lygios kaip šįkart, mūšiai gali baigtis mirtimi.
Buvo rasta mozazaurų su suskilusiais varžovų dantimis,
įsmigusiais į jų kaukoles.
Senasis patinas greit įkvepia.
Dabar persvara jo pusėje.
Nutempęs varžovą žemyn, galėtų jį paskandinti.
Senasis patinas triumfuoja.
Bent jau kol kas rifas išlieka jo teritorija.
Mėnulio pjautuvas virš Šiaurės Amerikos pakrantės.
Ramios, tamsios naktys sukuria aplinkybes retam ir nuostabaus grožio įvykiui.
Šįvakar net gelmėse švyti šviesa.
Iš bedugnės kyla šviečiantys amonitai.
Amonitai - tai moliuskai, giminiški aštuonkojams ir kalmarams.
Šie senoviniai galvakojai ne didesni už žmogaus ranką.
Ištisas savaites jie rinkosi gelmėje prie pakrantės.
Gelmėje šios švieselės privilioja planktoną kaip maistą.
Bet šiąnakt jų tikslas kitoks.
Jie sukilo į paviršių poruotis.
Netrukus visose seklumose susiburia tūkstančiai jų.
Kaimynas sudirgina kaimyną, sukurdami bioliuminescencijos bangas.
Jie turi sudėtingą nervų sistemą,
kuri kontroliuoja šviesą skleidžiančias ląsteles, vadinamas fotocitais.
Patinai stumdosi dėl vietos prie didesnių patelių.
Jų pasirodymas leidžia patelei įvertinti, kuris patinas tvirčiausias ir geriausias.
Kai porelės susiveja, partneriai suderina spalvų žybčiojimą.
Jei patinas nepajėgia pataikyti į tikslų jos ritmą, jis bus atstumtas.
Bet čia - tobulas sinchroniškumas.
Ši pora dabar pasidaugins ir atves į pasaulį kitą kartą.
Po apvaisinimo
patelės atplaukia į seklumas padėti kiaušinėlių.
Kaip ir daugumai galvakojų,
pasidauginimas yra paskutinis jų trumpo gyvenimo veiksmas.
Iki ryto šios mirksinčios švieselės bus užgesusios.
Ši magiška naktis bus jų paskutinė.
Visoje žemės planetoje pakrantė yra ideali vieta,
kurioje daugybė gyvūnų gali poruotis, auginti jauniklius ir maitintis.
Grįžtame į seklius Zelandijos vandenis,
čia susitiko didelės tuarangizaurų grupės.
Jie iriasi visais keturiais pelekais, todėl beveik be pastangų keliauja,
ieškodami vasaromis čia susiburiančių žuvų guotų.
Retkarčiais jie išneria į paviršių įkvėpti oro
ir vėl pratęsia kelionę po vandeniu.
Tačiau viena patelė neplaukia įprastai grakščiai.
Ji su savo dvejų metų jaunikliu atsiliko nuo visos grupės.
Ji plaukia gan sunkiai.
Ir kažkam tai neprasprūdo pro akis.
Mirtinai pavojingas medžioklis, Kaikaifilu.
Akivaizdžiai negaluojanti patelė yra viliojantis taikinys.
Panirusi giliau ji galbūt taps ne tokia pažeidžiama.
O jauniklis žaidžia pavojingą žaidimą, mėgindamas nukreipti mozazauro dėmesį.
Tačiau taip jis išlošia laiko.
Motina su jaunikliu nėra visiškai vieni.
Šie individai gali būti susiję giminystės ryšiais,
jiems visiems parankiau nuvyti Kaikaifilu.
Štai dėl ko patelė atrodo išsekusi.
Ji laukiasi.
O dabar, po pusantrų metų trukusio nėštumo,
gimsta mažylis.
Jis daugiau nei trijų metrų ilgio, kaip pusė motinos.
Vienas iš didžiausių visų laikų mažylių.
Jis turi pakilti į viršų, pirmą kartą įkvėpti oro.
Šis jaunasis tuarangizauras gali išgyventi 80 metų.
Dabar, palaikoma šeimos,
ji vėl gali tapti plėšrūne…
viename iš turtingiausių arealų žemėje,
jūrose prie mūsų priešistorinės planetos pakrančių.
Kitoje serijoje matysite:
milžiniški dinozaurai grumiasi dėl patelės dykumoje, svilinančiame karštyje.
Visame pasaulyje
fantastiški specialistai turi pasitelkti visus triukus, kad išgyventų
mažiausiai svetingose žemės vietose.
Jei norite sužinoti mokslinius faktus, kuriais paremtos istorijos,
aplankykite laidos puslapį.
Išvertė Sandra Siaurodinė