DAVID ATTENBOROUGH BEMUTATJA
Bizonyára a valaha létezett legfigyelemreméltóbb állat,
és biztosan az egyik leghíresebb, a dinoszaurusz.
A Tyrannosaurus rex.
Egy állat, amely beindítja mindannyiunk képzeletét.
Milyen állat volt?
Hogy nézett ki? Hogyan élt?
Nos, a tudományos kutatás választ adott az ilyen jellegű kérdésekre.
És nem csak a T.-rexről,
hanem a mellette élő más fajokról is.
És a legújabb képalkotási technológiának köszönhetően életre tudjuk őket kelteni.
A Föld bolygó 66 millió éve.
Az égboltot betöltik a repülő óriások.
A tengerekben roppant méretű hüllők járőröznek a mélységben.
És a szárazföldön dinoszauruszok minden fajtája,
mindegyikük az életben maradásért küzd.
Mostanra nagyon sokat tudunk a dinoszauruszok uralta világról.
Ez az ő történetük.
Prehisztorikus bolygó
Partok
Íme a nagy beltenger déli partja,
amely kettéválasztja Észak-Amerikát.
És a szárazföld csúcsragadozójának nyomai.
Egy Tyrannosaurus rex úszik egyet.
Üreges, levegővel töltött csontjainak, és az erős hátsó végtagjának
köszönhetően a T.-rex nagyszerű úszó.
Ez egy felnőtt hím a fiatal családjával.
Utódai épp elég idősek lettek ahhoz, hogy kövessék útján
a számos szárazföldhöz közeli sziget egyikére, melyek a partot szegélyezik.
Az átkelés meglehetősen rövid, ám igencsak veszélyes lehet.
Egy moszaszaurusz.
Az óriás tengeri gyík több mint kétszer akkora, mint a tirannoszaurusz,
és súlya meghaladja a 15 tonnát.
A legnagyobb ragadozó a bolygón.
A moszaszaurusz étlapján általában teknősök vannak.
De ezek a kicsinyek kellemes csemegéül szolgálnának.
Egy felnőtt T.-rex még a vízben is
nagyon hatékonyan meg tudja védeni magát.
De a fiataloknak közel kell maradniuk hozzá.
A Tyrannosaurus rex gyakran elveszíti az eredetileg nagyjából 15 utód
legalább kétharmadát az első év során.
Most már csak négyen vannak.
A sziget biztonságot ad, és a táplálék ígéretét nyújtja.
Kéttonnás óriásteknősök jöttek ide tojást rakni.
De a T.-rexet kifejezetten ez a példány vonzotta ide.
Elpusztult, és a tirannoszaurusz megérezte a rothadó test szagát.
Ha csak a hasi részhez fér hozzá,
akkor is 900 kiló könnyen megszerezhető húshoz jut.
A T.-rexnek van a természetben a legerősebb állkapcsa.
Harapásának ereje meghaladhatja az öt tonnát.
A fiatalok is szeretnének kóstolót, de nem ad belőle.
Itt az ideje, hogy megtanuljanak önállóan vadászni.
A tengerpart azonban nem tűnik nagyon ígéretesnek.
Ám az este közeledtével a dolgok megváltoznak.
Kikelő teknősbébik sorjáznak a homokból, és a tenger felé igyekeznek.
A fiatal T.-rexeket ideális gyakorlóterepre hozták.
Egy kezdő számára a kikelt teknősök mérete tökéletes a vadászatra.
Minden vadásznak hasznára válik, ha kíváncsi.
Jócskán van mit tanulni.
És itt van elég élelem, hogy a szülő és a fiatalok is jóllakjanak.
És ha minden más kútba esik,
még mindig el lehet lopni valaki más vacsoráját.
A bolygó másik felén
ezek a sekély partok 65 millió négyzetkilométeres területet foglalnak el.
Sokkal többet, mint a legnagyobb földrész.
Ez a tény a vizek gazdagságával együttesen
nagyon fontos élőhellyé teszi.
Ahol a szárazföld és a tenger találkozik,
a mélyből tápanyagok emelkednek fel, megteremtve a gazdag élővilág lehetőségét.
Itt, az Atlanti-óceán északi részén különösen gazdag az élővilág,
hatalmas halrajok közelítik meg a partokat.
Az egyik állatfaj jól érzi magát az ilyen helyeken, és hatalmas kolóniákat alkot.
Repülő hüllők. A pteroszauruszok.
Itt, Észak-Afrika partjainál, hét különböző fajuk él.
Ide jönnek táplálkozni, pihenni és felnevelni a kicsinyeiket.
A Tethydracók jól alkalmazkodtak ahhoz, hogy a talajon töltsék az idejüket,
és nem csupán fészkeiket építik meg, de maradnak, hogy megóvják utódaikat.
És a kicsinyeiknek valóban szükségük van a védelmükre.
Ez a Phosphatodraco tőrszerű csőre.
A 275 centi magas ragadozó végigvonul ezeken a kolóniákon,
keresve a lehetőséget, hogy elkaphasson egy védtelen fiókát.
De néhány pteroszauruszfaj kevésbé alkalmazkodott a szárazföldi élethez.
Ők kissé eltérő módját választották a fészkelésnek.
Oda fészkelnek, ahol kevésbé vonzzák a ragadozók figyelmét.
Az ilyen elszigetelt sziklák ideálisak.
A pteroszaurusz tojásai bőrszerűek és könnyen kiszáradhatnak,
ezért mindenképpen be kell takarni őket.
Ez alatt a hínárkupac alatt mocorog valami.
Egy apró Alcione kel ki, alig tíz centi,
és kevesebb mint öt deka.
Az anyjuk úgy két hónapja hagyta itt ezeket a tojásokat.
Egymás szólongatásával összehangolják a kikelést.
Többen nagyobb biztonságban vannak.
Először ösztönösen mászni kezdenek.
A több száz fészekből kikelt fiókák a szikla tetején gyülekeznek,
hogy felkészüljenek első repülésükre.
Csakhogy szárnyaik még nem állnak készen.
A hosszúujj-csontjainak, amelyek a szárnyhártyát tartják,
előbb ki kell egyenesedniük, és össze kell záródniuk, ami beletelik néhány órába.
De nem maradhatnak itt sokáig.
Csontjaik rendkívül könnyűek, akár 90%-ban levegőből állnak,
ezért sokkal kisebb erőfeszítés szükséges a felszálláshoz.
Azonban még így is elengedhetetlenek a tesztrepülések.
Csak egy esélyük lesz, hogy jól csinálják,
mikor eljön a kirepülés ideje.
A sziklaperem felszálló légáramokat hoz létre, ami hasznos lehet.
Ezért érdemes ott gyülekezni az uralkodó széllel szemben,
a szárazföld felé fordulva.
De úgy tűnik, senki nem áll rá készen, hogy belevágjon.
Míg végül aztán egy fiatal mindegyiküket indulásra készteti.
Nem a tengerpartra tartanak az ott élő kolónia felé.
Azon túlra, a köderdőbe kell eljutniuk.
Barbaridactylus.
Az erős, ragadozó pteroszaurusz általában halat fog.
Csakhogy a kikelt fiókákat kár lenne kihagyni.
Az egyik kitérő manőver, hogy egyszerűen összecsukják a szárnyukat, majd zuhannak.
De a magasságvesztés megnehezíti, hogy elérjék az erdőket.
Becsapódva érkezik a kolónia talajára.
Nem jó hely egy magányos fiókának.
Egy szerencsés túlélő a fiókák első hullámából…
még mindig a jó irányba tart.
Menedék.
A felszállóhelyet elhagyó fiókák közül kevesen jutnak el idáig.
De számukra az erdő
menedéket és élelmet nyújt, azt, amire egy fiatal pteroszaurusznak szüksége van.
A következő öt évben ez lesz az otthonuk.
Azután elég nagyok lesznek ahhoz, hogy csatlakozzanak a felnőttekhez,
hogy halat fogjanak a nyílt óceánon.
Néhány tengeri állat, amely egész életét halászattal tölti a tengeren,
egy nagyon különleges célból időnként kénytelen felkeresni a partot.
Az elsüllyedt földrész, Zélandia partjainál
véget ér egy hosszú utazás.
Ezek tuarangiszauruszok,
a hatalmas tengeri hüllők egy fajtája, hosszuk közel kilenc méter.
Ezt a nőstényt a nagyjából féléves borja kíséri.
A nőstényeknek csak egy borja születik, körülbelül kétévente.
Ez hatalmas befektetés,
ami nagyon erőssé teszi a kötődést az anya és kicsinye között.
Az anya sok kilométeren át kísérte fiatal borját ebbe a különleges öbölbe.
És nincsenek egyedül.
A tuarangiszauruszok ide jönnek a Csendes-óceán déli részéről.
A hímek is itt gyűlnek össze, hogy magukra vonják a nőstények figyelmét.
De a nőstény számára egyelőre nem az udvarlás az elsődleges.
Ebben az öbölben van valami, amit kevés más helyen találni.
Kavicsok, amelyek különösen simák, kemények és gömbölydedek.
A folyóvíz sodrában koptak meg, de nehéz ilyeneket találni.
Itt azonban egy vízesés alatti medencében
akad belőlük bőven.
A tuarangiszauruszok még válogathatnak is.
Aztán valami igen figyelemreméltó dolgot tesznek.
Lenyelik őket.
Szükségük van a kövekre, ballasztnak és zúzakőnek is használják őket.
A gyomorkövek a gyomrukban maradnak,
hogy megőröljék a meg nem rágott táplálékot.
Egy fiatal állatnak
meg kell tanulnia lenyelni a kavicsokat, ami elsőre nem könnyű.
Kell hozzá egy kis gyakorlás.
De ez egyben lehetőséget nyújt az anyának, hogy alkalmas párra leljen a hímek között.
A borjúnak végre sikerül.
Annyit nyel le, amennyit csak tud.
És ahogy nő, visszatér még ide több kőért.
Itt az ideje, hogy a család elhagyja a partot,
és elinduljon vissza a tengerre táplálkozni.
A fiatal tuarangiszaurusz számára
ez egy fontos lépés a felnőtté válás felé vezető úton.
Dél-Európában,
ahol az Atlanti-óceán a nagy Tétisz-tengerrel találkozik,
minden bizonnyal a legváltozatosabb tengerparti élővilág figyelhető meg.
A tengerszint emelkedésével számtalan víz alá került sziget van,
amelyeket szivacsok, kagylók és korallok borítanak.
A korallok hasznosítják a napfényt ezekben a sekély vizekben,
és közösségre lépnek az algákkal, melyek a szöveteikben tenyésznek.
Az óceáni áramlatokban lebegő apró táplálékszemcséket gyűjtik.
Ezen tengeri élőlények tízezrei borítják a szilárd sziklákat.
De egy szikla itt meglepően csupasznak tűnik.
A túloldalán meredek szakadék van, és a mélytenger,
az óceáni ragadozók otthona…
valamint a veszély, amely az óvatlan zátonyhalakra leselkedik.
De ennek a piknodont halnak nincs mitől félnie.
Ez itt a Hoffman-moszaszaurusz, az óceán leghalálosabb ragadozója.
De nem azért van itt, hogy egyen. Azért jött, hogy megtisztítsák.
A moszaszauruszok óriásgyíkok, és rendelkeznek a gyíkok villás nyelvével,
valamint a párzási időszakban színes bőrével.
Ám most eljött az ideje levedleni a régi bőrt.
És amikor a legjobban kell kinézni,
nincs jobb egy teljes testradírnál.
Halak és garnélák szedegetik a testéről levált pikkelyeket.
A felszíni pihenés lehetővé teszi, hogy ez a tengerben élő, levegővel lélegző gyík
megtöltse a tüdejét,
és pihenjen.
Egy rivális.
Egy fiatalabb hím párbajra hívja ezért a területért.
Az idősebb hím nehezebb, több mint 15 tonna.
De riválisa fürgébb.
Amikor ilyen kiegyenlítettek a viszonyok, akkor a csaták halállal is végződhetnek.
Találtak olyan moszaszauruszokat, melyek koponyájába
riválisaik kitört fogai ágyazódtak.
Az idős hím levegőt vesz.
Most már ő van előnyben.
Ha lehúzza riválisát, vízbe tudja fojtani.
Az öreg hím győzedelmeskedett.
A zátony, legalábbis egyelőre, az ő területe maradt.
Észak-Amerika partjainál félhold van az égen.
Az elkövetkező nyugodt, sötét éjszakák ritka és gyönyörű eseményt váltanak ki.
Ma éjjel még a tenger mélyén is van fény.
Világító ammoniteszek emelkednek fel a mélységből.
Az ammoniteszek puhatestűek, a polipok és a tintahalak rokonai.
Ezek a scaphitidek nem nagyobbak egy emberi kéznél.
Hetek óta gyülekeznek a part menti mélységekben.
A mély vízben ezek a fények csalogatják a táplálékul szolgáló planktonokat.
De ma este más célt szolgálnak.
A párzás vonzotta őket a felszínre.
Hamarosan több ezren lesznek mindegyik rajban.
A szomszédok biolumineszcenciás hullámok keltésével ingerlik egymást.
Összetett idegrendszerük van,
mely a fénytermelő sejteket, az úgynevezett fotocitákat irányítja.
A hímek tolonganak, hogy helyet szerezzenek a nagyobb nőstények körül.
A bemutatójuk jeleiből a nőstény tudja, ki a legerősebb és legjobb hím.
Ahogy a párok összefonódnak, összehangolják fényjelzéseiket.
Ha a hím nem tudja felvenni a nőstény pontos ritmusát, akkor elutasításra kerül.
De itt tökéletes az összhang.
Ez a pár most ívik, megteremti a következő generációt.
A megtermékenyítést követően
a nőstények a sekély vizekbe úsznak, hogy kiengedjék ikráikat.
Mint a legtöbb lábasfejűnél,
a szaporodás rövid életük utolsó felvonása.
Reggelre ezek a fények pislákolva kialszanak.
Ez a varázslatos éjszaka lesz számukra az utolsó.
A tengerpart világszerte ideális helyet biztosít
számtalan állat párzásához, kicsinyeik felneveléséhez, valamint a táplálkozáshoz.
Zélandia sekély vizében
tuarangiszauruszok nagy csoportjai jöttek össze.
Mind a négy uszonyukkal hajtják magukat, és szinte erőkifejtés nélkül utaznak,
hogy megtalálják a nyaranta itt gyülekező halrajokat.
Alkalmanként a felszínre bukkannak levegőért,
mielőtt folytatnák víz alatti repülésüket.
Ám az egyik nőstény nem a szokásos kecsességgel úszik.
Kétéves borjával lemaradt a csapat többi tagja mögött.
Meglehetősen fáradságosan halad.
És ez nem marad észrevétlen.
Egy halálos vadász, a Kaikaifilu.
A láthatóan sebezhető nőstény csábító célpontot jelent.
Mélyebb vízbe merül, hogy kevésbé kiszolgáltatott legyen.
A borjú számára veszélyes játék elterelni a moszaszaurusz figyelmét.
De ezzel időt nyer az anyjának.
Az anya és a borjú nincsenek teljesen egyedül.
Ezek az egyedek talán a rokonaik,
és mindannyiuk közös érdeke, hogy elűzzék a Kaikaifilut.
Ez az oka a nőstény látható kimerültségének.
Vemhes.
És most, másfél évnyi vemhesség után,
világra jött egy utód.
Meghaladja a három métert, majdnem feleolyan hosszú, mint az anyja.
Minden idők egyik legnagyobb kölyke.
A felszínre kell jutnia, hogy levegőt vegyen.
Ez a fiatal tuarangiszaurusz akár 80 évet is élhet.
Most, családja támogatásával,
elfoglalhatja helyét ragadozóként…
a Föld egyik leggazdagabb élőhelyén,
őskori bolygónk tengerpartjainál.
A Prehisztorikus bolygó következő részében
óriás dinoszauruszok viaskodnak a párosodásért a tűzforró sivatagokban.
Továbbá szemtanúi lehetünk,
ahogy figyelemre méltó fajok kénytelenek mindent elkövetni a túlélésért
a Föld legzordabb helyein.
A történetek tudományos hátterének megismeréséért
látogassanak el műsorunk, a Prehisztorikus bolygó weboldalára!
A feliratot fordította: Binder Natália