KERTOJANA DAVID ATTENBOROUGH
Kaikkien aikojen merkittävimpiä -
ja tunnetuimpia eläimiä on eräs dinosaurus.
Tyrannosaurus rex.
Se herättää kaikkien kiinnostuksen.
Millainen eläin se oli?
Miltä se näytti, ja miten se eli?
Tieteellinen tutkimus on selvittänyt vastaukset kysymyksiin,
ei pelkästään Tyrannosaurus rexin -
vaan myös sen rinnalla eläneiden lajien suhteen.
Ne kaikki voidaan herättää eloon uudenaikaisen kuvateknologian avulla.
Planeettamme 66 miljoonaa vuotta sitten.
Taivas oli täynnä lentäviä jättiläisiä.
Merten syvyyksissä partioivat hirviömäiset liskot.
Maan päällä erilaiset dinosaurukset -
kamppailivat eloonjäännistä.
Tiedämme nyt paljon maailmasta, jota dinosaurukset hallitsivat.
Tämä on niiden tarina.
Pohjois-Amerikan jakavan sisämeren eteläinen ranta.
Ja merkittävimmän maalla elävän saalistajan jäljet.
Tyrannosaurus rex on uimassa.
Ontot, ilmatäytteiset luut ja vahvat takaraajat -
tekevät Tyrannosaurus rexistä todella hyvän uimarin.
Aikuinen uros on liikkeellä poikastensa kanssa.
Poikaset ovat tarpeeksi vanhoja seuratakseen isää -
yhdelle monista rannikon läheisyydessä sijaitsevista saarista.
Matka on lyhyt, mutta se voi olla vaarallinen.
Mosasaurus.
Jättimäinen merilisko on kaksi kertaa tyrannosauruksen kokoinen -
ja painaa yli 15 tonnia.
Se on planeetan suurikokoisin petoeläin.
Mosasaurukset syövät yleensä kilpikonnia.
Se ottaisi kuitenkin mielellään makupalan myös tästä pesueesta.
Täysikasvuinen Tyrannosaurus rex -
pystyisi puolustautumaan hyvin myös vedessä.
Poikasten on kuitenkin pysyttävä lähellä.
Tyrannosaurus rex menettää yleensä vähintään kymmenen -
alkuperäisestä 15 poikasesta ensimmäisen vuoden aikana.
Nyt jäljellä on enää neljä.
Saari tarjoaa turvaa ja lupauksen ruoasta.
Kaksi tonnia painavat jättiläiskilpikonnat ovat pesimässä.
Tämä yksilö kiinnostaa tyrannosaurusta.
Se on kuollut, ja tyrannosaurus on haistanut mätänevän raadon.
Jos tyrannosaurus pääsee käsiksi raadon mahaan,
tarjolla on 900 kiloa helppoa liharuokaa.
Tyrannosaurus rexin leuat ovat luonnon voimakkaimmat.
Ne purevat yli viiden tuhannen kilon voimalla.
Poikaset haluavat maistaa, mutta isä ei jaa saalista.
Poikasten on aika oppia saalistamaan itse.
Ranta ei vain näytä kovin lupaavalta.
Illan koittaessa asiat alkavat kuitenkin muuttua.
Kilpikonnanpoikaset kuoriutuvat hiekasta ja kiirehtivät veteen.
Nuoret Tyrannosaurus rexit on tuotu täydelliselle harjoituskentälle.
Vastakuoriutuneet kilpikonnanpoikaset ovat sopivan kokoisia aloittelijoille.
Saalistajan uteliaisuus palkitaan.
On paljon opittavaa.
Täällä on riittävästi ruokaa sekä isälle että poikasille.
Jos kaikki epäonnistuu,
voi aina varastaa illallista muilta.
Eri puolilla maailmaa -
matalat rannikkomeret kattavat 40 miljoonan neliökilometrin alan.
Niiden pinta-ala on laajempi kuin suurimman mantereen.
Laajuus ja veden tarjoamat rikkaudet -
tekevät näistä merialueista tärkeän elinympäristön.
Kun maa kohtaa meren,
syvyyksistä nousee ravinteita, jotka synnyttävät runsaasti elämää.
Erityisesti täällä Pohjois-Atlantilla,
jossa suuret kalaparvet tulevat rannan lähelle.
Eräs laji viihtyy tällaisissa paikoissa ja muodostaa suuria yhdyskuntia.
Lentoliskot. Pterosaurukset.
Pohjois-Afrikan rannoilla elää seitsemän lentoliskolajia.
Ne tulevat tänne syömään, lepäämään ja kasvattamaan poikasensa.
Tethydracot ovat sopeutuneet viettämään aikaa maan pinnalla.
Ne pesivät täällä ja myös jäävät suojelemaan poikasiaan.
Poikaset tarvitsevatkin suojaa.
Phosphatodracolla on terävä nokka.
Lähes kolmimetrinen saalistaja vaanii yhdyskuntia -
ja odottaa tilaisuutta napata turvattoman poikasen.
Kaikki lentoliskot eivät kuitenkaan ole yhtä sopeutuneita elämään maalla.
Niillä on erilainen pesimästrategia.
Ne rakentavat pesät paikkoihin, joita pedot eivät huomaa.
Tällaiset syrjäiset kalliot ovat ihanteellisia.
Lentoliskojen munat ovat nahkaisia ja kuivuvat helposti.
Ne on siis peitettävä.
Jokin liikahtelee tämän merileväkasan alla.
Pieni Alcionen poikanen on vain parin senttimetrin pituinen -
ja painaa alle 55 grammaa.
Emot jättivät munat rannalle noin kaksi kuukautta aiemmin.
Kutsuhuudot saavat muutkin kuoriutumaan samaan aikaan.
Parvessa on turvallisempaa.
Poikasten vaisto johtaa ne kiipeämään.
Sadoista pesistä kuoriutuneet poikaset kerääntyvät kallion laelle -
ja valmistautuvat ensimmäiseen lentoon.
Niiden siivet eivät kuitenkaan ole kehittyneet.
Siipikalvoa kannattavien luiden -
on ensin suoristuttava ja yhdistyttävä. Siihen kuluu pari tuntia.
Poikasilla on kuitenkin kiire.
Niiden luut ovat hyvin kevyet. Ne sisältävät 90 prosenttia ilmaa.
Siksi ilmaan on helppo nousta.
Koelennot ovat kuitenkin olennaisia.
On vain yksi mahdollisuus onnistua,
kun lähdön hetki koittaa.
Jyrkänne saa aikaan nousevan ilmavirtauksen, ja siitä on apua.
On siis hyvä kerääntyä jyrkänteen laelle voimakasta tuulta vastaan -
ja mannerta päin.
Kukaan ei kuitenkaan näytä haluavan syöksyä tyhjyyteen.
Yksi poikasista innostaa vihdoin kaikki mukaansa.
Poikaset eivät lennä rannan yhdyskuntaan.
Niiden on päästävä sumuiseen metsään sen takana.
Barbaridactylus.
Tämä voimakas peto pyydystää yleensä kaloja.
Se ei kuitenkaan halua jäädä paitsi poikasista.
Eräs tapa paeta on taittaa siivet ja pudota.
Korkeuden menettäminen vaikeuttaa kuitenkin lentoa metsään.
Maahansyöksy keskelle yhdyskuntaa.
Se ei ole hyvä paikka yksinäiselle poikaselle.
Onnellinen selviytyjä poikasten ensimmäisestä lentueesta.
Se lentää yhä oikeaan suuntaan.
Turvapaikka.
Vain harvat kalliolta lähteneistä poikasista selviytyvät tänne saakka.
Selviytyjille -
metsä tarjoaa kuitenkin turvapaikan ja nuoren lentoliskon tarvitsemaa ruokaa.
Metsästä tulee niiden koti viiden vuoden ajaksi.
Sitten ne ovat tarpeeksi suuria liittymään aikuisten seuraan -
ja saalistamaan kaloja avomerellä.
Jotkut vedessä saalistavat merieläimet -
tulevat toisinaan rannikolle tiettyä tarkoitusta varten.
Zealandia-mantereen peittävissä vesissä -
pitkä matka on tulossa päätökseen.
Nämä ovat tuarangisauruksia,
suuria meriliskoja, joiden pituus on noin yhdeksän metriä.
Tämän naaraan seurassa on puolen vuoden ikäinen poikanen.
Yleensä naaras saa yhden poikasen noin kahden vuoden välein.
Se vaatii paljon sitoutumista,
ja emon ja poikasen välinen side on hyvin tärkeä.
Emo on tuonut nuoren poikasen lahdelle useiden kilometrien matkan päähän.
Ne eivät ole kahden.
Tuarangisaurukset tulevat tänne eri puolilta eteläistä Tyyntämerta.
Myös urokset kerääntyvät tänne esittämään naaraille soidinmenojaan.
Soidinmenot eivät kuitenkaan ole naaraiden tärkein tavoite.
Tällä lahdella on jotain, mitä voi löytää vain harvasta paikasta.
Sileitä, kovia ja pyöreitä pikkukiviä.
Joen virta on muokannut kiviä. Niitä on kuitenkin yleensä vaikea löytää.
Täällä, vesiputouksen alajuoksulla olevassa altaassa,
niitä on paljon.
Tuarangisaurukset voivat valita haluamansa.
Sitten ne tekevät jotain kiinnostavaa.
Ne nielevät kivet.
Kivet toimivat painolastina ja pilkkovat ravintoa.
Gastroliitit jäävät tuarangisaurusten mahaan -
ja auttavat pilkkomaan pureskelemattoman ravinnon.
Poikaselle -
pikkukivien nieleminen ei ole helppo tehtävä.
Sitä on harjoiteltava.
Emo saa samalla tilaisuuden etsiä parin urosten joukosta.
Poikanen onnistuu vihdoin.
Nyt se nielee kiven toisensa jälkeen.
Kun poikanen kasvaa, se tulee tänne hakemaan lisää kiviä.
Emon ja poikasen on aika lähteä rannikolta -
ja palata merelle ruokaa etsimään.
Se on nuorelle tuarangisaurukselle -
tärkeä askel tiellä aikuisuuteen.
Etelä-Euroopassa,
Atlantin ja suuren Tethysmeren rajalla,
rannikon elämä on ehkä kaikkein monimuotoisinta.
Meren pinnan nousun takia monet saaret ovat jääneet veden alle,
ja niiden pinnalla on merisieniä, simpukoita ja koralleja.
Korallit hyödyntävät auringonvalon matalikoissa.
Ne ovat symbioosissa kudoksissaan elävien levien kanssa.
Ne keräävät pieniä merivirtojen mukana kulkeutuvia ravintohiukkasia.
Lukematon määrä merieliöitä peittää vankan kallion.
Yksi kallio näyttää kuitenkin yllättävän paljaalta.
Sen takana on jyrkänne ja syvänne,
jossa elävät valtameren pedot.
Se merkitsee vaaraa riutan varomattomille kaloille.
Pycnodontiformes-kalalla ei kuitenkaan ole pelättävää.
Tämä on Hoffmanin mosasaurus. Valtameren vaarallisin peto.
Se ei kuitenkaan ole tullut syömään vaan puhdistautumaan.
Mosasaurukset ovat jättimäisiä liskoja. Niillä on liskon haarautuva kieli -
ja parittelukaudella liskon värikäs nahka.
Nyt on aika luoda nahka.
Kun haluaa näyttää viehättävältä,
perusteellinen vartalokuorinta tekee hyvää.
Kalat ja katkaravut poimivat liskon nahasta irtoavia suomuja.
Pintavedessä maatessaan tämä meressä uiva mutta ilmaa hengittävä lisko -
voi täyttää keuhkonsa -
ja rentoutua.
Kilpailija.
Nuorempi uros haluaa kilpailla reviiristä.
Vanhempi uros on painavampi. Se painaa yli 15 tonnia.
Kilpailija on kuitenkin ketterämpi.
Näin tasaväkiset taistelut voivat olla kohtalokkaita.
Mosasaurusten kalloista on löydetty riitapukarien -
pirstoutuneita hampaita.
Vanha uros haukkaa ilmaa.
Sillä on nyt etulyöntiasema.
Se voi hukuttaa kilpailijansa vetämällä tämän syvemmälle.
Vanha uros on voittanut.
Riutta on ainakin toistaiseksi sen reviiriä.
Kuunsirppi Pohjois-Amerikan rannikolla.
Seuraavina rauhallisina ja pimeinä öinä syntyy jotain harvinaista ja kaunista.
Tänä yönä valoa on myös meren syvyyksissä.
Hehkuvat ammoniitit nousevat syvänteistä.
Ammoniitit ovat tursaiden ja kalmareiden sukuisia nilviäisiä.
Nämä Scaphitidaet ovat ihmisen käden kokoisia.
Ne ovat kerääntyneet rannikkovesien syvänteisiin viikoiksi.
Syvyyksissä valon hohde voi houkutella planktonia ruoaksi.
Tänä iltana sen tarkoitus on toinen.
Ammoniitit ovat tulleet pintaan parittelemaan.
Pian kussakin matalikossa on niitä tuhansittain.
Ne aktivoivat toisiaan ja luovat bioluminesenssiaaltoja.
Niiden monimutkainen hermojärjestelmä -
hallitsee valoa tuottavia soluja.
Urokset tavoittelevat paikkaa suurempien naaraiden läheltä.
Käyttäytyminen antaa naaraille vinkkejä, kuka on sopivin parittelukumppani.
Kun parit kietoutuvat yhteen, ne sovittavat valosignaalinsa.
Jos uros ei noudata naaraan rytmiä, se saa pakit.
Tällä kertaa valo sykkii samaan tahtiin.
Tämä pari alkaa nyt kutea ja tuottaa uuden sukupolven.
Hedelmöittymisen jälkeen -
naaraat lähtevät matalikolle vapauttamaan munansa.
Kuten useimmilla pääjalkaisilla,
niiden lyhyt elämä päättyy lisääntymiseen.
Aamuun mennessä valot sammuvat lopullisesti.
Tämä ihmeellinen yö on niiden viimeinen.
Eri puolilla maailmaa rannikko tarjoaa ihanteellisen paikan -
paritteluun, ruoan hankkimiseen ja poikasten kasvattamiseen.
Zealandian matalikoille -
on kokoontunut paljon tuarangisauruksia.
Ne liikkuvat neljän evän voimalla ja kulkevat lähes vaivattomasti -
etsimässä kalaparvia, jotka kerääntyvät tänne kesäisin.
Ne nousevat välillä pintaan haukkomaan ilmaa -
ja jatkavat sitten matkaansa veden alla.
Yksi naaraista ei ui yhtä ylväästi kuin yleensä.
Naaras ja sen kaksivuotias poikanen jäävät jälkeen muista.
Naaras etenee vaivalloisesti.
Se on kiinnittänyt jonkun huomion.
Kaikaifilu on tappava saalistaja.
Pinnistelevä naaras on houkutteleva kohde.
Syvemmälle sukeltaminen tekisi siitä vähemmän haavoittuvan.
Mosasauruksen harhauttaminen on poikaselle vaarallinen leikki.
Se kuitenkin tuottaa lisäaikaa.
Emo ja poikanen eivät ole täysin yksin.
Nämä yksilöt voivat olla sukulaisia,
ja Kaikaifilun häätäminen hyödyttää kaikkia.
Tässä on syy naaraan selvään ahdinkoon.
Se on raskaana.
Ja nyt, puolentoista vuoden raskauden jälkeen,
syntyy poikanen.
Se on yli kolmen metrin pituinen eli lähes puolet äitinsä pituudesta.
Yksi kaikkien aikojen suurimmista vauvoista.
Sen on päästävä pintaan hengittämään.
Tämä nuori tuarangisaurus voi elää 80-vuotiaaksi.
Se saa perheeltään tukea -
ja voi alkaa itsekin saalistaa -
yhdessä rikkaimmista elinympäristöistä,
esihistoriallisen planeettamme merien rannikkovesissä.
Seuraavassa jaksossa:
jättimäiset dinosaurukset kamppailevat kumppanista tulikuumalla aavikolla.
Eri puolilla maailmaa -
huippuasiantuntijat käyttävät kaikki keinot selviytyäkseen -
planeettamme karuimmissa paikoissa.
Tutustu tieteeseen tarinoiden taustalla -
sarjan sivustolla.
Tekstitys: Liisa Sippola