JUTUSTAB DAVID ATTENBOROUGH
Küllap üks kõige märkimisväärsemaid loomi, kes on eales olemas olnud,
ja kindlasti üks kuulsamaid, on dinosaurus.
Tyrannosaurus rex.
Loom, kes sütitas me kõigi kujutlusvõime.
Milline loom ta oli?
Kuidas ta välja nägi? Mil moel ta elas?
Teaduslikud uuringud on nüüd sellistele küsimustele vastanud
ja mitte ainult T. rex'i,
vaid ka teiste liikide kohta, kes temaga samal ajal elasid.
Ning uusima visualiseerimistehnikaga saame nad kõik ellu äratada.
Planeet Maa, 66 miljonit aastat tagasi.
Taevas on täis lendavaid hiiglasi.
Meresügavustes patrullivad koletud roomajad.
Ning maa peal üritavad kõiksugused dinosaurused
raskuste kiuste elus püsida.
Teame nüüd nii palju maailmast, mida dinosaurused valitsesid.
See on nende lugu.
Rannikud
Põhja-Ameerikat poolitava suure sisemere lõunapoolsed kaldad.
Ning siinse maa tippkiskja jäljed.
Tyrannosaurus rex ujub.
Õõnsate, õhku täis kontide ja tugevate tagajäsemetega
on T. rex'id väga osavad ujujad.
Siin on täiskasvanud isane oma noore perega.
Tema järglased on piisavalt vanad, et ujuda isaga koos
ühele paljudest saartest siinse ranniku lähedal.
Teekond on üsna lühike, aga võib siiski ohtlik olla.
Mosasaurus.
Türannosaurusest enam kui kaks korda suurem hiiglaslik meresisalik,
kes kaalub üle 15 tonni.
Ta on planeedi suurim kiskja.
Tavaliselt sööb mosasaurus kilpkonni.
Aga see pesakond oleks teretulnud suupiste.
Täiskasvanud T. rex suudab isegi vees end väga tõhusalt kaitsta.
Aga pojad peavad lähedal püsima.
Tyrannosaurus rex'id kaotavad tihti vähemalt kaks kolmandikku
oma ligi 15-sest pesakonnast esimese aastaga.
Nüüd on alles vaid neli järglast.
Saar pakub turvatunnet ja toitumisvõimalust.
Hiiglaslikud kahetonnised kilpkonnad tulid siia pesitsema.
Aga türannosauruse tõi siia tema.
Ta on surnud ja türannosaurus haistis tema kõdunevat laipa.
Kõhualusele ligi pääsedes saaks ta kergelt ligi tonni liha.
T. rex'il on kõige võimsamad lõuad kogu looduses.
Ning ta suudab hammustada enam kui viietonnise jõuga.
Pojad tahavad ka mekkida, aga isa saaki ei jaga.
Neil on aeg ise küttima õppida.
Rand ei näe aga väga paljulubav välja.
Kuid õhtu lähenedes hakkab olukord muutuma.
Kilpkonnapojad hakkavad liivas kooruma ja mere poole sibama.
Noored T. rex'id on õppimiseks ideaalsesse kohta toodud.
Vastkoorunud kilpkonnad on algaja küti jaoks täiusliku suurusega.
Igal kütil tasub uudishimulik olla.
Õppida on palju.
Ning toidust piisab siin nii lapsevanema kui järglaste jaoks.
Ja kui muud üle ei jää, võid alati kellegi teise õhtusöögi varastada.
Kogu planeedi peal
katavad need madalad rannikumered 65 miljonit ruutkilomeetrit.
Palju rohkem kui suurim mandergi.
Vete rohkus ja mitmekesisus
teevad neist väga tähtsa elukeskkonna.
Kus iganes maismaa merega kohtub,
tõuseb põhjast toitaineid, mis võimaldavad elurikkust.
Eriti rikkalik on siin Atlandi ookeani põhjapoolses osas,
kus tohutud kalaparved ranniku lähedale tulevad.
Teatud loomad õitsevad sellistes alades ja moodustavad suuri kolooniaid.
Lendavad roomajad. Pterosaurused.
Siin Põhja-Aafrika randadel on neid seitse eri liiki.
Nad tulevad siia, et toituda, puhata ja järglasi kasvatada.
Tethydraco'd on hästi kohanenud maa peal aega veetma
ning teevad siia pesad ja jäävad oma järglasi kaitsma.
Ning nende järglased vajavadki kaitset.
Phosphatodraco pistoda laadne nokk.
2,7 meetri kõrgune kiskja, kes käib nendes kolooniates,
otsides võimalust valveta, vastkoorunud poega napsata.
Aga mõned pterosauruste liigid pole maismaaeluga nii hästi kohanenud.
Neil on veidi teistsugune pesitsemisstrateegia.
Nad teevad pesad kohtadesse, kus kiskjate tähelepanu vähem pälvib.
Sellised isoleeritud kaljud on ideaalsed.
Pterosaurusemunad on nahkjad ning võivad kergelt ära kuivada,
seega tuleb neid millegagi katta.
Selle vetikakuhja all on midagi teoksil.
Tilluke vastkoorunud Alcione on 5-10 cm pikkune
ja kaalub vähem kui 60 grammi.
Nende emad jätsid munad siia umbes kaks kuud tagasi.
Üksteist hüüdes koorumine sünkroniseerub.
Mitmekesi on turvalisem.
Nende esimene vaist on ronida.
Mitmesaja pesa vastkoorunud pojad kogunevad kalju tipus,
et oma esimeseks lennuks valmistuda.
Aga nende tiivad pole veel valmis.
Tiivamembraani toestava pika sõrme luud
peavad sirgenema ja omavahel kinnituma, milleks kulub mitu tundi.
Aga nad ei saa siia kauaks jääda.
Nende luud on väga kerged, kuni 90% õhk,
mis muudab lendutõusu palju kergemaks.
Katselennud on siiski hädavajalikud.
Asja õigesti tegemiseks saab vaid ühe võimaluse,
kui saabub stardiaeg.
Kaljuserva mööda puhub üles tuul, mis võib neid aidata.
Seega tasub koguneda serval suunaga tugeva tuule ja mandri poole.
Aga keegi ei paista olevat päris valmis õnne proovima.
Kuni lõpuks ühe nooruki algatusel asuvad nad kõik teele.
Nad ei lenda ranna ega sealse koloonia poole,
vaid peavad jõudma sellest kaugemal asuvasse udumetsa.
Barbaridactylus.
Võimsatest kiskjatest pterosaurused, kes tavaliselt söövad kalu.
Aga vastkoorunud pojad oleksid liiga hea saak.
Üks viis kiskjate vältimiseks on lihtsalt tiivad kokku voltida ja langeda.
Aga kõrgust kaotades on poegadel raskem metsadeni jõuda.
Hädamaandumine koloonias.
See pole omapäi poja jaoks õige koht.
Õnnelik ellujääja esimesest vastkoorunud poegade lainest…
lendab endiselt õiges suunas.
Pelgupaik.
Kaljult lahkunud poegadest jõuavad vähesed nii kaugele.
Aga nende jaoks
pakub see mets kogu kaitset ja toitu, mida üks noor pterosaurus vajab.
Järgmised viis aastat on nende kodu siin.
Pärast on nad piisavalt suured, et täiskasvanutega liituda
ja avamerel kala püüda.
Mõned mereloomad, kes veedavad kogu oma elu avamerel kalu süües,
peavad vahel väga konkreetsel eesmärgil rannikut külastama.
Uppunud Zealandia mandri juures vetes
on pikk teekond lõpule jõudmas.
Need on tuarangisaurused,
ligi üheksa meetrit pikad merelised hiidroomajad.
Selle emasega on kaasas tema umbes kuuekuune poeg.
Parimal juhul saab emane umbes iga kahe aasta tagant ühe järglase.
See on suur pühendumus,
mis muudab ema ja poja vahelise sideme väga tähtsaks.
Ema tõi oma noore järglase mitme kilomeetri kauguselt siia lahte.
Ja nad pole üksi.
Tuarangisaurused tulevad siia Vaikse ookeani lõunapoolsest osast.
Siia kogunevad ka isased, et end emastele esitleda.
Aga praegu pole kurameerimine selle emase prioriteet.
Siin lahes on midagi, mida vähesed pakkuda suudavad.
Teatud siledad, kõvad ja ümarad kivikesed.
Need on jõevee poolt lihvitud, kuid selliseid on raske leida.
Siin kose põhjas on neid kivikesi aga küllaga.
Ja tuarangisaurused saavad vabalt valida.
Siis teevad nad midagi hämmastavat.
Nad neelavad kivid alla.
Neid on vaja ballastiks ja söödakivikesteks
ehk gastroliitideks, mis jäävad nende makku
mälumata toitu purustama.
Nooruki jaoks pole kerge õppida esimest korda kivikesi neelama.
Seda tuleb veidi harjutada.
Aga samal ajal saab tema ema sobilike isaste seast paarilist otsida.
Poega saadab viimaks edu.
Nüüd neelab ta kive nii mitu, kui saab.
Ning suuremaks kasvades naaseb ta siia, et neid veel neelata.
Perel on aeg rannikult lahkuda
ning avamerele naasta, et toituda.
Ja noore tuarangisauruse jaoks
on see tähtis samm täiskasvanuks saamise teel.
Lõuna-Euroopas, kus Atlandi ookean kohtub suure Tethyse merega,
võib elu rannikualades kõige mitmekesisem olla.
Meretaseme tõus tähendab seda, et lugematul hulgal vee alla jäänud saari
on käsnade, merikarpide ja korallidega kattunud.
Korallid kasutavad nendes madalates vetes päikesepaistet ära,
moodustades koosluse vetikatega, mis nende kudedes kasvavad.
Need püüavad kinni tillukesi toiduosakesi, mis ookeani voolustes hõljuvad.
Kaljude peal on neid mereolendeid tohutul hulgal.
Aga üks kalju näeb siin üllatavalt tühi välja.
Selle taga on järsk langus ja süvameri,
koduks ookeani kiskjatele…
ja ohuks ettevaatamatutele korallrahu kaladele.
Aga sellel Pycnodontiformes'i seltsi kalal pole karta vaja.
Tema on Hoffmani mosasaurus, ookeani kõige ohtlikum kiskja.
Aga ta ei tulnud siia sööma, vaid end kasida laskma.
Mosasaurused on hiidsisalikud, kellel on sisalike kaheharuline keel
ning jooksuajal ka nende kirev nahk.
Nüüd on aeg vanast nahast vabaneda.
Ja kui pead parim välja nägema,
ei piisa muust kui kogu keha koorimisest.
Kalad ja krevetid eemaldavad tema kehalt kooruvaid soomuseid.
Korallrahu peal puhates saab see õhku hingav meresisalik
oma kopsud täis tõmmata
ja lõõgastuda.
Rivaal.
Noorem isane, kes tahab territooriumi endale.
Vanem isane kaalub rohkem, üle 15 tonni.
Tema rivaal on aga väledam.
Kui seis on nii tasavägine, võib lahing surmaga lõppeda.
On leitud mosasauruseid, kelle kolbas on rivaali murdunud hambaid.
Vana isane tõmbab hinge.
Nüüd on eelis temal.
Rivaali sügavusse vedades saab ta uputada.
Vana isane jäi peale.
See korallrahu on vähemalt praegu ikka tema territoorium.
Põhja-Ameerika ranniku juures paistab noorkuu.
Järgmistel rahulikel pimedatel öödel leiab aset haruldane ja kaunis sündmus.
Täna öösel on valgust isegi sügaval vees.
Sügavikust tõusevad helendavad ammoniidid.
Ammoniidid on molluskid, kaheksajalgade ja kalmaaride sugulased.
Need Scaphitidae sugukonna esindajad on inimese peopesa suurused.
Nad on mitu nädalat rannikuvete sügavustes kogunenud.
Sügaval vees võib see valgus maitsvat planktonit ligi meelitada.
Aga täna on valgusel teine eesmärk.
Nad on tulnud pinna poole, et paarituda.
Ning varsti on neid igas parves mitu tuhat.
Igaüks reageerib kõrvalolijale ja nii tekivad bioluminestsentsi lained.
Neil on keerulised närvisüsteemid,
mis kontrollivad valgust tekitavaid rakke ehk fototsüüte.
Isased tõuklevad endast suuremate emaste ümber.
Isaste välised tunnused ütlevad emasele, kes on parimas vormis ja parim paariline.
Põimuvad paarikesed koordineerivad oma valgussõud.
Kui ta emase täpsele rütmile ei vasta, saab isane korvi.
Aga nad on täiuslikult sünkroonis.
Nüüd see paarike koeb ja aitab uue põlvkonna luua.
Viljastamise järel lähevad emased oma mune madalvette heitma.
Nagu enamiku peajalgsete puhul,
on sigimine nende lühikese elu viimane vaatus.
Hommikuks kustuvad selle valgusega nende kõigi eluküünlad.
See maagiline öö jääb nende viimaseks.
Rannik on kogu maailmas ideaalne koht
lugematul hulgal loomadele paaritumiseks, järglaste kasvatamiseks ja toitumiseks.
Zealandia madalatesse vetesse
on kogunenud suur hulk tuarangisauruseid.
Nad tõukavad end edasi kõigi nelja uimega ja ujuvad peaaegu sundimatult,
et leida kalaparvi, kes suviti siin kogunevad.
Vahel käivad nad veepinnal õhku ahmimas
ja jätkavad siis oma veealust teekonda.
Aga üks emane ei uju oma tavapärase graatsiaga.
Ta on oma kaheaastase järglasega ülejäänud grupist maha jäänud.
Emal on üsna raske liikuda.
Ja seda on teisedki märganud.
Ohtlik kütt, Kaikaifilu.
Näiliselt vaevatud emane on ahvatlev sihtmärk.
Sügavamale sukeldudes võib emal turvalisem olla.
Poja jaoks on mosasauruse tähelepanu kõrvale juhtimine ohtlik mäng.
Aga see on venitustaktika.
Ema ja poeg pole täiesti üksi.
Need indiviidid võivad sugulased olla
ja Kaikaifilu minema peletamine on nende kõigi huvides.
Sellepärast paistiski emane raskustes olevat.
Ta on tiine.
Ja nüüd, pärast pooleteiseaastast kandeaega,
tuli poeg ilmale.
Enam kui kolm meetrit pikk, peaaegu poole oma ema pikkune.
Üks aegade suurimaid beebisid.
Ta peab veepinnale jõudma, et esimest korda hingata.
See noor tuarangisaurus võib 80 aastat elada.
Nüüd saab ta pere toel võtta sisse oma koha kiskjana…
ühes maailma kõige rikkalikumas elukeskkonnas,
meie esiajaloolise planeedi rannikuid ümbritsevates meredes.
Järgmises osas
maadlevad hiiglaslikud dinosaurused palavates kõrbetes paarilise nimel.
Ja teisel pool maakera
peavad märkimisväärsed spetsialistid kasutama igat oma nippi,
et maailma kõige vaenulikumas keskkonnas ellu jääda.
Avastamaks lugude taga peituvat teadust,
minge kohe saate „Prehistoric Planet“ kodulehele.
Tõlkinud Silver Pärnpuu